Eilert Sundt

Om Husfliden i Norge

Til Arbeidets Ære og Arbeidsomhedens Pris

Første Beretning

bokselskap.no

Oslo 2017

bokselskap.no, Oslo 2017

Eilert Sundt: Om Husfliden i Norge

Teksten i bokselskap.no følger 1. utgave, 1867 (Christiania/Chr. Abelsted). Digitaliseringen er basert på fil mottatt fra Nasjonalbiblioteket (nb.no)

ISBN: 978-82-8319-363-3 (digital, bokselskap.no), 978-82-8319-364-0 (epub), 978-82-8319-365-7 (mobi)

Teksten er lastet ned fra bokselskap.no

Forord, særlig henvendt til Fattigkommissionerne

[V] Skulde jeg sætte Læseren ind i den Stemning, som baade fra først af ledede mig til at skrive denne Bog, og som har fulgt mig hele Bogen igjennem og altsaa har gjort, at jeg skrev netop saaledes, da maatte jeg tale noget om Sammenhængen mellem dette mit Foretagende og tidligere Forhandlinger om samme Emne.

Mange ville mindes, at for nogle Aar siden blev der ofte handlet om Husfliden, snart i Aviser, snart i Landmandsmøder. Et Foredrag fra et saadant Møde staar aftrykt i Budstikken for 1859, Side 350-362, og formedelst den Klarhed og Bestemthed, hvormed den herskende Anskuelse her blev fremsat, kom samme Foredrag til at danne som en Afslutning for en længere Tid; der kunde ikke vel siges stort mere i den Retning.

Det staar maadeligt til med Husfliden her i Landet, heder det her. Og dette bliver ikke alene ligefrem sagt, men tillige, som mig synes, endnu stærkere betegnet derved, at Taleren fast ikke veed at nævne nogen Art af Husflid, som Almuen allerede havde vidst at lægge sig efter i Landet, og som der kunde blive Tale om at ophjælpe; det ser ud, som at alt maatte grundlægges fra Nyt af, og det formedelst Sagkyndige, som havde gjort sig bekjendt med Tydsklands og andre Landes Industri og nu maatte faa det Hverv at udtænke en Plan for vore Almuer og at forestaa deres Veiledning og Undervisning.

Tildels i samme Foredrag og ellers ved lignende Forhandlinger taltes i tilsvarende Udtryk om Almuernes Forstand paa sin Hovedbedrift, saasom Jordbrug, Skovdrift, Fiskeri, eller om Bygdefolkets Husstel med Hensyn til Madlavning, Renlighed o. s. v. Om hele Betragtningsmaade er klart angivet med det korte Udtryk, at «Almuen her tillands er da sandelig slig, at den maa lære om igjen Altsammen»n1

[VI] Men den Almuesmand, jeg har fortalt om i Kap. I, og hvis vakkre Bedrift gav mig første Tanken om at studere Husfliden, har jo aabenbart ikke havt anden Lærer end sin egen Opfindsomhed. Fra Gjøvik og Vardal, hvor jeg hørte om ham, kom jeg til Bergen og saa Fiskeriudstillingen; den gav et mægtigt Indtryk af, hvad norske Almuer have vidst at udrette og det uden synderlig Veiledning hverken af fremmed Videnskab eller af Udlandets Exempel. Fra denne Udstilling kom jeg endelig til den lykkelige Bonde-Familie i Søndfjord, som jeg fortæller om i Kap. II, og her blev jeg saaledes bevæget af den Flid og Arbeidsomhed, som omgav mig, at jeg tog Mod til mig og skrev et Stykke om Den Norske Husflid, et kort Stykke, hvori jeg endnu ikke fremsætter nogen Mening, men beder om, at man vilde staa mig bi med at samle Oplysninger. Stykket blev ikke alene trykt i Folkevennen (1865), men Aftryk deraf blev sendt til samtlige Formandskaber i By og Bygd, med Ønske om, at det maatte blive givet Mænd ihænde, som monne være villige og skikkede til at gaa ind paa min Plan. Jeg vilde faa istand som en Udstilling af Husfliden, en Udstilling i Ord og Beskrivelse, og det var Haabet, at den skulde gjøre et gunstigt Indtryk og heller vidne til Fordel for Folket.

Man forstaar altsaa, at mit Arbeide er blevet til i Modsætning til den trykkende Mening og knugende Paastand om Almuernes ringe Begreb og Foretagsomhed. I Søndfjord kunde det fornøie mig, bare jeg saa en Flis udfor Husvæggen, som mindede om det flittige Arbeide med Sildetønder der indenfor. Og om Indberetningerne fra Bygderne blev aldrig saa lange, saa morede det mig dog Linie for Linie at se den mangeartede Flid og Opfindsomhed opregnet.

Jo mere jeg speidede og stirrede, des mere saa jeg baade af seirende Flid, og af udvortes Hindringer og Vanskeligheder, som man har havt at beseire, og som det endnu staar tilbage at vinde Bugt med. Og dersom jeg tør slutte fra min egen Stemning, saa skal det ingen Fare have, om man ved Siden af det Mislige og Maadelige, som paatrænger sig af sig selv, søger med Flid efter det i vort Folkeliv, som man kan glæde sig over, og saa frit yttrer sin Glæde og sin Ros, naar man finder Noget. Dermed voxer Haabet hos Tilskueren om, at det skal gaa bedre og bedre, og et fornøiet Tilraab til selve Almuen, til dem, som sidde midt op i Faren og Møien, og hvis Fremgang og Held det stundom kan se saa tvivlsomt ud med, skulde vel heller virke opmuntrende, belivende og styrkende.

Jeg skal naturligvis ikke nægte, at det kan være i sin Orden, naar den virkelig Sagkyndige peger paa Feil i Stel og Bedrift, og jeg indrømmer selvfølgelig, at Norge kan lære adskilligt af Tydskland o. s. v. Men derhos ser jeg tillige Tingen saaledes an, eller jeg har, hvad jeg ved en Række af Skrifter har lagt for Dagen og heller ikke lægger Dølgsmaal paa i nærværende, saa alvorlige Forestillinger om vore Tilstandes [VII] Vanskeligheder og Farer, at jeg siger, at selv mange Sagkyndiges Lære og mange bereiste Mænds Beretning fra Udlandet ikke vilde forstaa. Der vil ikke mindre til, end at hver Mand retter sig og ser sig om og griber sig an, og de gode Hoveder og ivrige Sjele blandt Almuens egne Tusinder maa gaa foran og trække Kammeraterne efter. Men det bliver der ikke noget af, med mindre man har en Smule Tro paa sig selv og sin egen Fremskridts-Evne. Og om denne min Bog er noget tess, saa skal det kjendes derpaa, at den formaar at værne om denne gode Tro og befordre den Spirekraft, som ligger i den.

*

Nogle af vore Fremskridtsmænd overse den norske Almue og Arbeidsklasse af den Grund, at de synes den kan ikke og gider ikke arbeide, som den skulde. Andre se ned paa den af denne anden Grund, at de have saa ringe Tanker om selve det Arbeides Værd og Ære, som hører samme Almue og Arbeidsklasse til.

Ifølge Kalds og Stillings Medfør og ofte med stor Begavelse og personlig Iver have Skolelærerne og Præsterne og nu paa en Tid tillige Skoledirektørerne, dertil Bladredaktører og andre Forfattere, arbeidet for Oplysningens og Skole-Dannelsens Fremme blandt Folkets Mængde. Det er en stor Sag, en Folke-Sag, og der staar en Hær af Talsmænd, og under den vedholdende og planmæssige Virksomhed har der dannet sig en stærk Opinion for Oplysningens Værd og Bog-Dannelsens Anseelse.

Men der har ikke været nogen tilsvarende Række af Talsmænd for Arbeidets Værd og Anseelighed – dette udvortes og saakaldte simple Arbeide, som Nationens store Mængde har at forrette med sine Hænder.

Alle Mennesker forstaa naturligvis nok, at samme Arbeide er nyttigt, ja uundværligt, i udvortes Maade. Men man har ikke synderlig Øie for dets Værd med Hensyn til Folke-Opdragelsen.

Skulde jeg give en kortfattet Beskrivelse af Almuens, af Folkets store Mængdes, Aandsudvikling og Kundskab og Dannelse, saa maatte jeg sige, at det Bedste, Folket veed, har det af Guds Ord, og det Meste, det forstaar, har det lært under Hverdagslivets Stræv og formedelst Folkeskikkens Opdragelse. Thi under Hverdagslivets Stræv er Nøden en af alle Tidsaldere priset Lærerinde, og i Folkeskikkens Opdragelse er Arbeidet en Prøvet Lærdom – Arbeidet, Alt det, som skal gjøres, hvor de erfarne Gamle gaa fore med deres Arv af Indsigt fra Fortiden, og de Unge se paa og tage efter og siden nu og da lægge noget til af deres egen Tids Indsigt og Erfaring, saa altsaa Lærdommen voxer.

Hvad Bogen er for den boglærte Mand, det er Arbeidet for Arbeidsmanden. Jeg kunde tale meget om den interessante Iagttagelse, som overalt kan gjøres, at der i Virkeligheden ikke er noget Arbeide saa enkelt eller [VIII] ligefrem, at det jo kræver Tanke, og at Arbeidet altsaa ogsaa gjør det til Gjengjæld, at det øver Tænksomheden og udvikler den naturlige Sands og Forstand. Men hvad jeg her vilde fremhæve, er Arbeidets Værd og Betydning for Sindet og Charakteren. At Arbeidsmanden forstaar sin Dont og røgter sin Gjerning, det lægger Selvfølelse i hans Sjel og giver hans Personlighed den rette Holdning.

Det vil altid kun blive en Brøkdel af Dannelse, som en Almuesmand kan vinde med at tilegne sig paa Skolebænken og med Bog i Haand. Med Tiden kunne vistnok Skolerne blive bedre, saa der altsaa vil kunne vindes mere, og det er vel; men med Tidens Udvikling i alle Retninger vil der ogsaa fordres mere, saa det endda kun bliver den samme Brøk af det Hele. Og skulde Agtelsen rette sig derefter, blev det kun en Brøkdel af Agtelse. Men i Modsætning hertil mener jeg, at Arbeidsmanden bør kunne hævde Arbeidet som sin Stands Ære og kræve fuld Agtelse for samme.

Derfor har jeg for min Del hilset Nutidens Industri-Udstillinger med Glæde. De betegne en lykkelig Vending i Tænkemaade og Begreb. Den «dannede Verden» betragter med stigende Interesse den arbeidende Verdens eiendommelige Kald og Dygtighed, og det gaar af Mode at sige: Bare en Arbeidsmand!

Alt fra jeg saa Udstillingen af alle Landes Arbeide i London 1862, har jeg havt i mig som en Spire af Tanke om at samle paa Oplysninger og forsøge med Bidrag til en Beskrivelse af Det Norske Arbeide – det Arbeide, som er af saadant Slags, at det tillige kan vises frem i Industri-Udstillinger, Arbeidsklassens Arbeide altsaa. Jeg har endogsaa vovet mig frem med en Begyndelse. I Folkevennen 1865 bestrev jeg to af de norske Baadformer, Nordlandsbaaden og Listerbaaden, og ved at hentyde til den Mangfoldighed af Erfaringer og Forsøg, som maatte være gaaet forud, før det lykkedes Baadebyggere at faa frem disse skjønne og i sit Slags fortrinlige Baadformer, betegnede jeg dem som Prøver paa eller Yttringer af, hvad jeg kaldte: Det Norske Arbeide, eller dette System af Virksomhed, som begyndte modig med Norges Bebyggelse, og som har fortsat med Udholdenhed og tiltaget i Indsigt og Kraft indtil denne Dag.

Der maa være noget Eget ved hvert Lands Arbeide. Skibssarten, Lofotfisket, Sæterbruget, vore enligt beliggende Gaardes Omhu for at være selvhjulpne formedelst alskens Husflidsarbeider, som andensteds overlades til særskilte Haandværkere – se der nogle af de Enkeltheder, som have givet vort Lands Arbeide dets Eiendommelighet. Jeg bruger Udtrykket Det Norske Arbeide, omtrent som man taler om Det Norske Sprog.

Naar jeg nu særskilt har valgt mig til Beskrivelse den Del af dette Arbeide, som Husfliden udgjør, saa har det sin bestemte Grund. Agerbruget og Fædriften og andre Folkets Hovedarbeider have allerede fundet sine Forskere og Skribenter blandt Fagmænd, saa der vilde det ialfald være [IX] betænkeligere for mig at komme frem med mine Synsmaader omgaaende Arbeidets Historie og Arbeidsfolkets Udvikling og Arbeider-Dannelse. Men Husfliden er en saa mangfoldig Ting, sammensat af saa overvættes mange Arter, at der saa alligevel ikke er nogen Forfatter, som kan kaldes Sagkyndig i dem alle, hvorfor Vovestykket vilde være lige saa farligt for hvillensomhelst Anden, som for mig. Og Husfliden har en bestemt almen Interesse og en for mig særegen. Til dens almene Interesse hører dette, at da den udfylder de Mellemstunder og sysselsætter de Hænder, som ikke optages af Hovednæringerne, og da det kan antages, at det Folk, som skjænker Smaa-Syslerne fornuftig Omhu, endnu mere med Flid og Alvor lægger Vind paa sine Hovedarbeider, saa kan Husflidsarbeidet tjene som Gradmaaler for selve Arbeidsomheden, denne Folkelivets Hoved-Dyd, som det er en Lyst at betragte og saare vigtigt at forstaa og bedømme ret. Og at Husfliden maa have en særegen Interesse for mig, det vil man begribe ved at sætte sig en Smule ind i den Opgave, jeg har i det Offentliges Tjeneste i disse Aar, nemlig at studere Fattigfolkets Kaar og Sæder i vort Land. Jeg kan ogsaa udtrykke mig saa, at jeg siger, at mine Tanker og Bestræbelser dreie sig om den Million, som Fattigvæsnet formedelst en mærkværdig og saare betænkelig Væxt har naaet op til at koste: her er som en overhængende Fare; ved Tanke om, hvorledes dette store Fattigonde skal mødes, spørges der ret om Agtelse for Arbeide og om Arbeidsomheden selv og alle med den beslægtede Dyder hos Folket i Almindelighed, og i Særdeleshed kommer desuden Haabet til at feste sig ved Husflidens Smaa-Sysler, som netop ere for Smaafolk og Fattigfolk (man se Exempler i nærværende Skrift Side 1 og 117).

Jeg veed vel, at disse samme Smaa-Sysler enkeltvis kun give smaat Udbytte, saa man kan fristes til at spørge, ligesom ved de fem Bygbrød og de to smaa Fiske for hine Tusinder i Ørken: Hvad er det for saa Mange? Men der blev jo i samme Ørken samlet up hele Kurve af Levninger. Under Fliden og under den Nøisomhed og Sindets Opløftelse, som følger med Fliden, kan der af det Lidet blive mere end Mad til Mættelse.

*

Idet jeg skal træde frem for Publikum med min Bog, vækker det en egen Fornemmelse hos mig, at jeg ser, hvor stor den er bleven. Jeg veed, hvad Mange ville tænke. Men derfor gaar jeg lige til det og skynder mig med at faa sagt, at saa stor Bogen end er, saa er det nok Meningen, at den skulde være kun Begyndelsen til en Række af lignende Bøger.

Fornøielse og Underholdning maa der ikke være Tale om, hverken for Leser eller for Forfatter. Her er Alvor, her er en Opgave at tænke paa, et Maal at arbeide til.

[X] Skal min Bog faa noget at betyde, saa maa det vise sig paa den Maade, at de rette Vedkommende, som ere Haandarbeidets egne Mænd og nærstaaende Venner, vise i Gjerningen, at Bogen har Ret, eller lægge Kjendsgjerningernes fortsatte Bevisførelse til hvad jeg har vovet at sige til Arbeidets Pris og til de norske Arbeideres Forsvar. Men at indsamle disse fornyede Kjendsgjerninger, – at fortælle om hvorledes Almues- og Arbeidsfolk omkring i By og Bygd heller forhøie deres Flid og Iver, siden de have erfaret, at der er dem i deres Nærhed, som tro paa deres Flid og glæde sig over deres Iver, – at skildre med nye Træk og udmale med altid livligere Farver, hvorledes Folkelivet arter sig smukt og Folkeopdragelsen lykkes bedre og bedre under Arbeidets velgjørende Indflydelse – det vilde jo blive at føie en ny Bog til denne første.

Hvert Aar behøves ny Høst af Markens gode Ting. Hvert Aar kan ogsaa Sindet behøve den Næring og Vederkvægelse, som følger med Synet af den folkelige Selvfølelses og Selvvirksomhets Væxt, og et saadant Syn skulde en ordnet Fremstilling af Almuens Arbeide give – ivrigere og tænksommere og lykkeligere Arbeide Aar for Aar, saafremt der ikke indtraf Uaar paa Folkets Tænkemaade og Sæder.

Altsaa aarlige Fremstillinger om Husfliden?

Gjerne det. Da kunde der lidt efter lidt blive tilføiet, hvad der mangler ved dette første Forsøg. Fra store Strækninger af Landet og anseelige Dele af Befolkningen har jeg jo denne Gang ikke havt Noget at melde. Saadanne Bidrag, som jeg har givet for Christiania By, vilde jeg gjerne have for Christiansand, Stavanger, Throndhjem, Tromsø. Et Sidestykke til Beretningen fra Gjæsdal skulde jeg sætte Pris paa at se fra Nabobygden Birkrim. Og jeg kan sige jeg lenges efter at se og høre noget fra Hardanger, fra Thelemarken, fra Soløer, Guldalen, Namdalen, Nordmøre, Søndmore, Sogn.

Fra Sogn? Nylig er en flink og flittig Botaniker, en af vort Universitets lovende Arbeidere, kommen tilbage fra Sogn, som han har bereist tre Sommere i Rad, jeg har hørt ham fortælle om hvad han fandt, og jeg forstaar, at det kjærlige og omhyggelige Studium af, hvad denne Egns Natur har formaaet at frembringe af Plantevæxt, nu danner et vakkert og velkomment Tillæg til Kundskaben om hele Norges Flora. Men ligesaa skulde det nok interessere mig, om en flink og flittig forsker vilde bereise Sogn tre Gange og besøge Slaattefolkene oppe i Fjeldskarene om Sommeren og Sildefiskerne ude paa Havskjærene om Vinteren og overalt gjøre sig Flid med at studere den Arbeidets Kunst og Skik og Maade, som Folket her i Egnen har formaaet at lægge for Dagen – hvad enten formedelst Efterligning andetstedsfra eller ved egen Tænksomhed og Opfindsomhed. Om Nogen holdt ud og virkelig bereiste Sogn tre Aar i Rad med denne ene [XI] Tanke, saa kunde det nok hænde, ikke alene at han fik gjøre mangt et Fund med Hensyn til selve Gjenstanden eller mangt et nyt Indblik i selve Arbeidsvæsnets og Folkelivets Forholde, men tillige, at han under de fortsatte Forsøg tilsidst kom efter det lykkelige Greb med Hensyn til Fremstillingen, saa han kunde tale om Tingene med samme videnskabelige Grundighed og systematiske Sikkerhed, som naar Botanikerne eller nogen af de andre gamle Videnskabers Dyrkere fremforsøgsvis for os deres Kundskabs Skatte. Men var min Arbeidsforsker saaledes bleven Herre over sit Stof for Sogns Vedkommende, saa vilde han siden have lettere for at fortsætte og f. Ex. gjennemsøge Nabobygden Hardanger og udfinde, hvilken af de to Bygder der er rigest paa Arbeide (baade med Hensyn paa Arbeidets Mængde og paa Arbeidets Indsigt og Kunst), omtrent som Botanikeren har sine Regler at gaa efter, naar han anstiller Sammenligning mellem to Egne og afgjør, hvem af dem der er rigest paa Planter.

Og med det valgte Exempel er det i Grunden allerede antydet, at med fortsatte Fremstillinger af Husfliden maatte der ikke blot lægges an paa at faa samlet Beretninger fra alle Landets Egne, men lige saa meget at faa Sagen belyst fra alle Sider. Jo mere man tænker over Sagen, des mere bliver man opmærksom paa, hvor mangfoldig eller mangesidet den er, hvor mange Biomstændigheder der er at tage med i Betragtningen, hvor mange Forholde der opstaar ved Sammenstilling af den enkelte Sag og andre Folkelivets Anliggender. Jeg kan regne op de Byer og Bygdelag, som ikke ere omtalte i nærværende Bog, men jeg har kun som en Anelse om den Mangfoldighed af Side-Spørgsmaal og Side-Hensyn, som ikke ere komne ind under Betragtningen eller ikke ere blevne klarede. For mig staar det f. Ex. som en overmaade vigtig og vanskelig Opgave at komme paa det Rene med sig selv om, hvad man skal tænke og gjøre ved det Forhold, som foreløbig og forsøgsvis er berørt Side 251 og følgg.

Foreløbig og forsøgsvis, siger jeg, og her faar jeg Anledning til at tilføie den Bemærkning, at som den hele Bog er skreven med det stadige Ønske, at den, som sagt, maatte blive Begyndelsen til en Række af lignende, saa har jeg ikke næret saa stor Frygt med Hensyn til Ufuldkommenheder, Unøiagtigheder, Misforstaaelser, Feiltagelser, som rimeligvis ville kunne paapeges i mine Kapitler. Overalt, haaber jeg, skal der sees Tegn til, at jeg har gjort mig Flid for at treffe det Rette, og naar Skriftet blev fortsat, maatte der jo først og sidst blive Leilighed til at tilføie Rettelser.

Store Bøger og mange Bøger om en saadan enkelt Sag som Husfliden? Bliver det ikke for meget af Bøger? Men nu har jeg af denne trykte Bog udeladt for Forkortelses Skyld nogle Kapitler, som allerede vare skrevne, nemlig et, som gav en sammenhængende Fremstilling af den kvindelige Husflid (til Erstatning for at Bogens øvrige Kapitler fortrinsvis beskjæftige sig med den mandlige Husflid, som nok er den mindst [XII] kjendte), og to, som fortalte om et Par af vore Bonde-Almuers selvlærte Mekanikere samt om en mønsterværdig vinskibelig Husmandsfamilie. Fremdeles har jeg maattet opsætte til kommende Tider at forsøge med Bidrag til Arbeidets og Husflidens Historie; derunder kunde der blevet Tale om den kunstneriske Stil, som man finder Spor af i vore Bygder, og ved Talen derom kunde der atter blevet Anledning til at dvele ved den smukke Træskjæring, denne Husflidens Blomst, som Hr. de Coninck har Fortjenesten af at have fremdraget og opelsket, men som fast ikke er nævnt i denne Bog. Og hvad jeg endelig betragter som det største Savn ved nærværende Bog, det er, at dens Tanke og Betragtning nok har strakt sig fra Finmarken til Smaalenene og fra Strilelandet i Vest til Røros i Øst – men saa her standset ved Rigsgrændsen. Svenskeren Hartman har skrevet en Haandbog over Skandinaviens Plantevæxt, og Svenskeren Nilsson har givet os Haandbøger over Skandinaviens Dyr og Fugle; men lige saa er Folkelivet i alt Væsentligt ens i de svenske og norske Bygder, og særskilt skulde det være en stor Vinding til forstaaelse af og til Veiledning for den norske Husflid, om de svenske Almuers berømmelige Flid og Kunstfærdighed blev vel kjendt iblandt os. Jeg kan sige, at under alle mine Folkelivs-Studier har det været Gjenstand for baade Undren og Fortrydelse hos mig, at det saa lidet har lykkes mig at udvide Forskningen til at omfatte de tilsvarende Forholde østenfor Kjølen, og dette falder mig navnlig paa Sinde nu, jeg udgiver dette Skrift om Arbeide, i disse Dage, da Hungersnød staar for Døren i Sveriges nordligste Bygder, og det er Gjenstand for den pinligste Deltagelse i begge Lande at erfare, hvorvidt det kan lykkes – ikke alene Gavmildheden at skaffe Brød, men Skarpsindigheden at skabe Arbeide, for hvilket Brød kan kjøbes. Naar gjelder det mest svenske Bygder, næste Aar kan det være norske, og Arbeidets Mænd maatte kunne lære fra begge Sider.

Forresten bør man dog ikke blive saa meget forskrækket over, at jeg talte om aarlige Beretninger. Hver Ting har sin Tid, og naar Sagen var saavidt udtømt eller Interessen saavidt opbrugt, at det skjønnedes, at der ikke var stort mere at udrette paa denne Maade for det første, saa vilde det sige sig selv, at man fik standse indtil videre. Og hvad det angaar, at Beretningerne, som nærværende første Prøve viser, kunne falde vidtløftige, saa tør jeg ty til den ovenfor brugte Sammenligning med en Udstilling: Ingen pleier klage over, at en Industri-Udstilling er for stor, men man vandrer igjennem Salene og standser der, hvor man synes der er noget at lære af eller glæde sig over – og ganske ligesaa kan man blade i Bogen og gaa forbi og standse, eftersom man synes.

*

[XIII] Jeg kommer nu til et overmaade kjært Punkt; thi at berette om, hvorledes jeg er bleven sat istand til at udgive denne Bog, bliver det samme som at fortælle om, hvorledes tvende Hædersmænd have skjenket Sagen en særegen Deltagelse og understøttet og opmuntret mig i nærværende Forfatterskab med den smukkeste Prøve paa Venskab og Tillid.

Jeg har dem at takke for, at denne Bog er bleven ikke alene simpelthen udgivet i Trykken, men udgivet saaledes, at jeg kan have Frimodighed til, som allerede skeet, at yttre Ønske og Haab om at se den fortsat med en Række af lignende Skrifter.

I den ovenfor berørte Indbydelse af 1865, hvori jeg anmodede om Bistand med skriftlige Meddelelser omgaaende Husfliden, stolede jeg naturligvis hovedsagelig paa Ligesindedes Interesse, men lovede dog tillige at «gjøre mit Muligste» for at skaffe Forfatter-Honorar til mine Medarbeidere. Det kom an paa, om jeg selv kunde opnaa at faa Forfatter-Honorar, saa jeg havde noget at dele. Isaafald vilde jeg honorere «mindst ligesaa godt» som Folkeoplysnings-Selskabet. Blev der noget tilovers, talte jeg om at gjemme det hen til «et følgende Skrift om samme Emne, enten til Prisopgaver eller til Trykningsomkostninger». Endelig yttrede jeg, at det hele Forhold med Honorar skulde jeg i sin Tid gjøre offentlig Rede for – og nu er Tiden dertil kommen.

Jeg maa begynde med at sige, at det var vel, jeg ikke fremsatte mere bestemte Løfter. Thi da det kom til Stykket, maatte jeg opgive Haabet om at faa min Bog udgivet paa almindelig Maade og mod Honorar. Men istedet derfor skulde jeg faa den udgivet paa en endnu bedre Maade.

Det faldt mig ind at ønske et saadant Tegn paa Deltagelse for den Sag, som Bogen handler om, at noget privat Selskab eller nogen privat Mand vilde gjøre et Offer. Jeg vilde have Bogen sendt som Gave – først til hine Medarbeidere, dernæst til Landets Fattigkommissioner, hvem jeg gjerne vilde have betragtet som mit Publikum baade for dette og for flere Skrifter; desuden maatte der trykkes nogle Exemplarer til, som kunde lægges ud i Boghandelen, at Bogen kunde siges at være bleven fuldstændig offentliggjort. Nu vel, henne paa Vestlandet har jeg en Ven, som jeg kan tale med om Alt, hvad der ligger mig paa Hjerte; jeg besøgte ham paa en Reise ifjor, for dette Besøgs Skyld havde jeg taget med i min Reisekuffert de Indberetninger om Husfliden, jeg allerede havde faaet; han satte sig ind i mine Ønsker og Planer og – lovede at betale hvad Bogens Udgivelse og Udbredelse paa nævnte Maade vilde koste. Han føiede mig i Alt og har kun gjort mig imod ved at forlange, at jeg ikke maatte nevne hans Navn her.

Opmuntret ved dette Held henvendte jeg mig fremdeles til en høiagtet Medborger her i Christiania og forklarede ham, hvorledes jeg troede det kunde gavne Sagen, om jeg blev sat istand til at vise min Erkjendtlighed [XIV] mod hine Medarbeidere ved at sende ialfald nogle af dem en Hædersløn. Og med største Beredvillighed stillede han til min Raadighed det Beløb, jeg pegede paa, nemlig 50 Spd.

For at denne Hædersløn skulde faa Betydning, anmodede jeg DHrr. Professorerne Rasch og Sexe om at træde sammen med mig i en Jury for at bedømme alle de skriftlige Beretninger om Husfliden, som jeg havde modtaget, og fordele de 50 Spd. som Premier til dem, som havde løst Opgaven bedst. Den 5te d. M. udførte Juryen dette Hverv, og Præmiefordelingen blev saadan:

1. Bondesøn, Soldat Gabriel Edland (Side 183) 25 Spd.

2. Sognepræst C. F. Holmboe (Side 50) 10 –

3. Proprietær Zypr. Sødtland (Side 133) 5 –

4. Kontrollør Stenersen (Side 85) 5 –

5. Stud. theol. G. Rømcke (Side 85) 5 –

Til de øvrige Beretningers Forfattere maa jeg henvende mig med det Haab, at de med Velvillie ville modtage den trykte Bog, som jeg nu snart skal have den Fornøielse at tilstille dem, og at det ikke skal fortryde dem at have ydet mig den Opmuntring og Bistand, uden hvilken Bogen ikke var bleven til.

*

Efter alt dette tillader jeg mig endelig at sige til mine forrige Medarbeidere, til Fattigkommissionerne, til enhver Anden, som dette monne se eller høre, at det rigtignok skulde være kjært, om man fremdeles vilde staa mig bi med Oplysninger om Husfliden.n2

[XV] Man forstaar, at det er uvist, hvordan det kan gaa med Forfatter-Honorar; jeg har selv ikke engang nogen Tanke om, hvor jeg skal eller tør vende mig hen for at faa næste Hefte trykt. Jeg tilstaar, at jeg kun ledes af det Haab: Kommer Tid, kommer Raad. Men derfor henvender jeg mig jo kun til dem, som kunne dele min Stemning.

Det kan være nyttigt at have en vis Tidsfrist at rette sig efter, og jeg siger: hvad Bidrag man kunde faa Tid og Leilighed til at udarbeide udover Vinteren, ønskede jeg helst at faa tilsendt efterhaanden og senest inden St. Hans næste Aar.

Christiania, 13de Novbr. 1867.

Forf.

Efterskrift

Da Størstedelen af Bogen var trykt, og medens ovenstaaende Fortale var til i Udkast, henvendte Folkeoplysningsselskabet det Ønske til mig: at faa optrykke denne Beretning om Husfliden og udgive den som Tillægshefte til Folkevennen for iaar. For min Del kunde jeg kun svare, at jeg skulde henstille Sagen til den ovenomtalte Ven, som jeg paa Grund af hans Bistand ved Bogens Udgivelse maatte betragte som dens Eiermand. Og hans Svar blev, at han ansaa det for rettest at opfylde Selskabets Ønske.

Der er ydermere gjort den Aftale, at Exemplarer af nærværende Udgave ikke skulle blive tilgjengelige i Boghandelen, eller at Skriftet ikke skal ansees for offentliggjort, før Folkeoplysnings-Selskabet ogsaa har faaet sin Udgave færdig til Omdeling.

Nærværende Udgave paa nogle Hundrede Exemplarer vil nu paa en Maade træde i Skygge for Selskabets paa nogle Tusinder, og det kan se ud, som at det var ufornødent, at Bogen først blev udgivet formedelst Privatmands Opofrelse.

Men i den Anledning skal jeg indskrænke mig til at sige, at medens jeg naturligvis maa kalde det en Hæder for min Bog, at den bliver optaget blandt Folkeoplysnings-Selskabets Skrifter, er det dog fremdeles dens serægne Smykke, at den oprindelig er udgaaet i Verden som synligt og haandgribeligt Tegn paa en Mands Deltagelse for selve Sagen.

[XVI] Jeg maa dog ogsaa tilføie, at næst mit bindende Ord i den ovenfor berørte Indbydelse har Hensyn til denne min Vens Opoffrelse været bestemmende for mit Forhold til det Forfatter-Honorar, som Selskabet har tilstaaet mig. For det første var det en Selvfølge, at de paa Side XIV omhandlede Premier burde udredes deraf; for det Andet er et yderligere Beløb afseet til almindeligt Honorar for den større Mængde af Medarbeidere, som ikke naaede op til at faa Premie (Sekretæren og Kassereren i Folkeoplysningsselskabet have paa min Anmodning deltaget med mig i Fastsættelsen af dette Honorar); for det Tredie endelig vil et Beløb blive anvendt til at dække en Del af Udgifterne ved den første Udgave – hvortil Grunden er den, at under Trykningen gjorde jeg adskillige Tilføielser, saa Bogen blev større og kostbarere, end jeg havde opgivet for min Ven, dengang han lovede at betale Bogtrykkerens Regning, og nu vilde jeg nødig forelægge ham det Valg: enten at overtage et upaaregnet Tillæg til Udgifterne eller ogsaa at lade samme gaa ud over mig. Efter disse Udbetalinger vil der blive en Rest af henved 90 Spd., og denne Rest vil blive indsat i Christiania Sparebank for at komme til Gode ved Udgivelsen af et næste Skrift om Husfliden.

For endelig tilfulde at efterkomme min ovenfor erindrede Forpligtelse at gjøre offentlig Rede for det hele Forhold med Honorar, kan jeg slutte med at anføre, at Folkeoplysningsselskabets Kasserer har godhedsfuldt lovet mig at besørge alle Udtællingerne, saa ikke en Skilling vil komme mig selv ihænde.

Den 25de Novbr. 1867.

Forf.

I. Bare Træ-Skeer

[1] Hvad synes man om en aarlig Bifortjeneste af 100 Spd. for en slet og ret Arbeidsbonde? Men det driver en Bonde paa Thoten det til og det bare ved at gjøre Træskeer.

Nabobygderne Thoten, Vardal og Birid, disse deilige Bygder omkring den nye Kjøbstad Gjøvik, paa Vestsiden af Mjøsen, have længe udmærket sig ved allehaande Husflid, hvis Varer føres Landet rundt. Men jeg studsede endda, da jeg (det var i 1865) traf til at høre om Træskearbeidet som en egen Gren af denne Flid. Før havde jeg forestillet mig, at Træskeer ligesom groede frem af sig selv i de Huse, hvor man bruger at spise med dem; nu fik jeg en anden Forklaring.

Kjøbmand Skattum i Gjøvik blev nævnt som en Mand, der kjendte hele Egnens Husflid; jeg søgte ham, og det viste sig, at han var rette Manden til at oplyse om Træskearbeidets Historie, saasom det var hans egen Fader, der havde gjort Begyndelsen.

Denne Mand hedder Ole Skattum. Han sad som Bonde paa en Gaard af samme Navn i østre Thoten. Gaarden var liden og Børneflokken stor, saa det saa farligt ud, men han tabte ikke Modet. I en ledig Stund gjorde han op flere Skeer end til Husets eget Behov og solgte i Nabolaget; dette gjentoges; ved Øvelsen gik Arbeidet raskere og raskere fra Haanden; han kunde sælge billigere og billigere, og nu kom Bygdens Handelskarle, som vare i Vane med at udføre Egnens Husflidsvarer af Karder, Bliktøi m. m., og kjøbte i Dusinvis.

[2] Paa denne Maade reddede Ole Gaarden for sig og sin Slægt. Selv sidder han nu som Føderaadsmand; men den af Sønnerne, som overtog Bruget, fortsætter Træskearbeidet og driver det med saadan Raskhed og Udholdenhed, at han, med en Tjenestegut til Hjælp, ved Siden af Gaardsarbeidet gjør op Træskeer for over 100 Spd. for Aaret eller over 1000 Dusin, regnet til 12 Dusinet. Han har forpagtet en Birkelund til Udhugst for at være sikker paa Material, og jevn Afsætning er han ligeledes sikker paa.

Kunsten er ikke indskrænket til denne Familie. Nu en, nu en anden Mand i Omkredsen tog efter, og det heder sig, at der er for Tiden vel mellem et og to Hundrede Mennesker, som arbeide Kjøbe-Skeer, mere og mindre.

Man nævne mig en Egn i Landet, hvor man ikke kjender disse gule Thotens-Skeer, med en Rose eller Hane indridset inde i Bladet! Handelskarlene falbyde dem i Throndhjem, paa Elverums Marked, i Christiania. Fra Elverum føres adskillige af andre Handlende til Sverige, fra Christiania kjøbe Jydeskippere med sig til Danmark, o. s. v. Navnlig siges det, at Sverige bliver alt vigtigere og vigtigere som Marked for Træske-Handelen, og Handelskarle fra Thoten begynde at gaa direkte did.

Paa Filefjeld mødte jeg selv en Handelskarl fra Thoten eller Vardal. Han havde kjørt sit tunge Læs til Leirdalsøren, saa var han gaaet med Dampskib fra Sted til Sted alt til Bergen og videre til Stavanger; her forefandt han en stor Kasse med Varer, som han fra Hjemstedet havde sendt over Christiania med den Bestemmelse, at de skulde møde ham i Stavanger; han passede at være her ved Markedstid; paa Tilbageveien havde han gjort en Sving indom Hardanger og flakket om der fra Bygd til Bygd, fra Gaard til Gaard; han var paa Hjemveien, da jeg traf ham. Ogsaa nu havde han stort Læs, af Skind og Uld, som han havde tusket sig til. Men blandt de Varer fra Hjembygden, som han havde solgt eller tusket bort, var bestandig Skeer.

Paa Bergens Gader saa jeg en Spedalsk, Lem paa [3] St. Jørgens Hospital, gaa med en Kurv og falbyde Skobørster, Kamme, Træskeer. Disse sidste saa mig saa kjendte ud, saa jeg maatte spørge, og ganske rigtig: de vare kjøbte af en Vardals-Karl for nu at sælges ud med en Smule Fortjeneste.

I Sætersdalen hørte jeg i Sommeren 1866 almindelig Klage over Arbeidsløshed blandt den fattige Klasse om Vinteren. Jeg spurgte om Husflid og maatte blandt andet høre i Embeds-Familier, at man tildels havde maattet forskrive Træskeer fra Christiansand, ja fra Christiania, og det var da Thotens-Skeer, de havde faaet.

«Gjør Træskeer», sagde jeg til en Karl her, som klagede over Arbeidsløshed om Vinteren, «gjør Træskeer, og det i Mængdevis, fort og muntert, saa Flisene fyger omkring.» Han svarede kort, at det var «Slavearbeide». Samme Svar fik jeg oftere, og tilsidst forklarede en Mand mig, at dette Ord nok skrev sig fra, at der engang blev drevet paa Træske-Arbeide i Fredrikstads «Slaveri» eller den nu nedlagte Strafanstalt.

«Sig mig», sagde jeg til en anden Mand i Sætersdalen, «hvor mange Bønder er her vel i Sognet, som har saa pas Skov, at de kunne sælge Last Aar om andet for 100 Daler?» En saadan Extra-Indtægt ansees der i Bygden som overmaade stor. «Det er nok ikke mange», var da Svaret. «Ja, tænk dig om!» Og saa blev der regnet og talt 3. «Men nu veed jeg en Bonde, som sammen med sin Tjenestegut sidder med sin Tollekniv og gjør ud 100 Daler for Aaret bare i Træskeer. Her kræves ikke stort Udlæg til Kjørsel i Skoven, og Arbeidet gaar for sig i den lune Stue.» Min Fortælling blev neppe troet.

Hvem mindes ikke Aaseral, denne høitliggende Fjeldbygd, hvis Fattigdom for nogle Aar siden blev saa gribende skildret og vakte saa megen Deltagelse? Under Samtale i en Bondefamilie her kom jeg atter frem med min Træske-Historie, og det gjorde, at Konen tog frem en gul Træske med en indridset Hane – den gjaldt som Stads-Ske, havde kostet 5 Skilling og var kjøbt af en Handelskarl fra Vardal, som havde fundet Veien alt hid op. Der blev ikke liden Forundring paa begge Sider over de fremkomne Oplysninger.

[4] I disse christiansandske Bygder, fra Fjeld til Fjære, gaar alt Folket meget paa Træ-Sko, om Sommeren i Skov og Mark, om Vinteren mellem Husene. Der er forskjellige Slags af dem, til det forskjellige Brug; men alle roses de som fortrinlige. Hvert Hus gjør sine, og i Hegebostad f. Ex., Nabobygd til Aaseral, gjøres de ret pene. Præsten her sendte engang en Prøve af dem til Venner i Christiania, som en Raritet; en Kjøbmand fik se dem og bestilte hos Præsten en 2–300 Par, til Prøve om der kunde blive Handel med dem. Fornøiet henvendte Præsten sig til nogle af de ledige og fattige af hans Bygdefolk. «Aa, en 2–3 Par kunde jeg vel faa gjort i Vinter», blev der svaret. «Nei, en Karl som du maatte levere 20–30 Par mindst, om det skulde blive til noget», mente Præsten. Men dette gav man sig over for, og Kjøbmanden fik ikke saa meget som et Par. Atter fortalte jeg Folk her om gamle Ole Skattum. Om de efter hans Exempel kunde komme til at forsyne Østlandets Tusinder af Fødder med Træsko, skulde det blive en stor Sag og til Gavn for begge Parter.

I Søgne, nær Christiansand, er der adskillige Husflidsgaarde, og paa de Kjærrelæs og Kjælkelæs af Trævarer, som føres til Byen, er der ogsaa Træskeer. Men de ere ikke saa vakkre, at der er synderlig Søgning efter dem, og Arbeidet foregaar derfor ikke videre i det Store.

Det er netop den nævnte Thotnings Ære, at han har faaet en hel stor Bedrift ud af en saa uanseelig Ting som at gjøre Træskeer. Strax jeg hørte om dette Arbeide, bestilte jeg et fuldstændigt Sæt af de Redskaber, som bruges, og af Emner og ufærdige Skeer fra hvert af Bearbeidelsens Trin. Dette Sæt har jeg siden foreviist i Arbeider-Samfundet i Christiania og udstillet paa Industri-Udstillingen i Stockholm. Nu endelig et Slags Udstilling af Arbeidsmaaden i nærværende Bog, saaledes:

Der haves altid nogle Dusin Skeer under Arbeide paa en Gang. Det første er at sage Birkestammerne op i Kubber, saa lange som en Træske er. Med en egen let Haandøxe kløves dernæst Kubberne paa langs, og hvert Stykke bliver [5] Emne til en Ske. Det tredie Tag er at tildanne Emnerne saa nogenlunde med Øx og Hultexel, saa man allerede ser Lignelse af en Ske. Fjerde Gang behandles den nøiagtigere med Huljern og Kniv. Paa den Maade bruges finere og finere Redskaber, ni i Tallet; det sidste er «Pudsholdtet». Men Enden er ikke endda, saasom Skeerne maa gjennemgaa fem Behandlinger for at blive beitsede og fernisserede. Den færdige Ske har gaaet gjennem Hænderne ikke mindre end tretten Gange. – En flink Mand rækker at gjøre 5 Dusin Træskeer om Dagen; almindeligvis kan der regnes paa 4 Dusin daglig af øvede Folk. At file og skrabe Skeerne kan man sætte Børn til, saavel Piger som Gutter, og denne Del af Arbeidet er nok ikke iberegnet, naar en Mands Dagværk opgives som anført.

Denne Træske-Historie satte jeg i Spidsen her, fordi den gav mig første Tanken om at skrive denne Bog.

Hensigten med Bogen kan jeg udtrykke saa, at jeg exempelvis siger:

Disse gule fernisserede Træskeer ere mig som talende Tunger eller som Blade i det populæreste Skrift om Husflidens Hemmelighed. Kunde hin Mand finde paa denne Ting til at redde sig og sin Slægt fra Forarmelse, saa maatte en anden Mand kunne finde paa en anden Ting. Hvad det kommer an paa, det er god Villie og en Flid, som nøier sig med lidet, indtil den faar mere!

II. Tønder, Tiner og Skrin i Søndfjord

Det var i Vik Sogn, paa Gaarden Nedre Strand. En 14 Dages Tid, om Høsten 1865, var jeg Øievidne til Gaardens Flid. Unge-Manden, Thorsten Olsen, var fraværende som Medlem af Matrikulerings-Kommissionen, og Gamle-Manden, hans 73-aarige Fader, Ole, forestod og deltog i Kornhøstingen og Potetesoptagingen, Side om Side med de to Tjenestegutter og Piger og sammen med baade Sønnekonen og [6] hans egen alderstegne Hustru. Den Mindste i Huset, en liden to-aaarig En, gik og tullede mellem de Andre; et Par ældre Børn vare med og gjorde Nytte.

Betragtede jeg Arbeidet fra Stuevinduet af, saa jeg den Gamle bukke sin Ryg og arbeide omkaps med de Unge, og gik jeg ned paa Ageren, havde han altid et spøgefuldt Ord eller en munter Historie ved Haanden. Hvilken lykkelig Alderdom, og hvor Arbeidet kan gjøre lykkelig!

En Aften sent vare de netop færdige med den sidste Potetes, og den Nat kom ogsaa Vinteren sættende ind, med skarp Nattefrost og med Rim ud over alle Marker.

Men næste Morgen tidlig saa jeg Gamlingen begynde med Vinterarbeidet; paa min Morgentour traf jeg ham med en Byrd paa Ryggen; det var halvfærdig Tøndestav, som han bar fra Cirkelsagen henne ved Bakken og op i Stuen, hvor han satte sig til at tælje dem.

Der var kun en god rolig Nattesøvns Hvile mellem Sommer og Vinterarbeidet.

Ud paa Dagen kom ogsaa Unge-Manden til, og han bar ind en Byrd af Hasselstænger, som han satte sig til at kløve til Tøndebaand.

Da Tjenestegutterne om Aftenen kom ind efter forskjelligt Udarbeide, fik de ogsaa hver sin Bestilling med Tønde-Bunderne o. s. v.

Et Tyriblus midt i Stuen kastede sit prægtige Skin over det Hele. Mændene arbeidede, saa det fog omkring, en af Pigerne stampede Grøden, andre Kvinder sad med Søm, Børnene legede i de store Flisbunker, Snak og Prat gik frem og tilbage. Jeg var som kommen midt op i et af Tidemands Malerier.

Dette Tøndearbeide faar først sin fulde Interesse ved at betragtes sammen med den øvrige Kreds af Arbeider, som udfylder Aaret, og derfor skal det ikke kaldes Afvigelse fra mit Emne, naar jeg gaar lidt udenom.

Da Bedstefaderen overtog Gaarden efter sin Fader, var der fra gammel Tid af en Smidje ved Gaarden og en Kværn [7] henne ved Bækken, samt fra den nærmeste Formands Tid en Vass-Sag ved samme Bæk. Nu er en Straale af denne Bæk ledet nærmere hen til Gaardens Huse, og den driver: 1) Kværnen, 2) en Vadmels-Stampe, 3) en Treske- og 4) en Drøftemaskine, 5) en Sirkelsag til at skjære Tøndestav. Endelig sættes 6) Vedsagen og 7) Smørkjærnen i Gang ved Kværnekallen. Derhos var det Tanken, at saasnart der blev nogen Tid tilovers, skulde den gamle Svarvestol ombyttes med 8) en ordentlig Dreiebænk, og denne skulde sættes i Forbindelse med et af Vandhjulene.

Der var en Historie om hver af disse Ting. Her kun dette:

Treskemaskinen var den første i Præstegjeldet, bygget af en Mand fra Nordfjord,n3 som Gamle-Manden bestilte hid i 1860. Naboer kom og saa Maskinen i Gang, og i 1865, da jeg var her, var der allerede 70 Maskiner i Præstegjeldets tre Sogne, byggede paa hin første nær af Bygdens egne Folk; paa adskillige Gaarde saa jeg desuden Folk ifærd med at bygge endnu flere.

Og Cirkelsagens Historie var saadan: I 1862 var en af Unge-Mandens Kammerater, en Soldat, indkommanderet til Leirsamling paa Gardemoen; her paa Østlandet fik han Leilighed til at se meget Nyt, deriblandt en Cirkelsag, og dennes Indretning bar han med sig hjem i Hovedet, saa han Aaret efter, 1863, satte en op paa sin Faders Gaard, og Aaret derefter igjen, 1864, byggede Unge-Manden paa Nedre Strand sin.

Dette var den første og den anden Cirkelsag i Præstegjeldet. Ved mit Besøg Aaret efter var der allerede 12.

Jeg gaar over til at tale om Deltagelsen i Sildefisket ved Kinn.

[8] Den søndre Halvdel af Søndfjord bestaar af Dalsfjordens Strøg. Der er først Præstegjeldet Askevold mod Vest, ved Havet og Fjordmundingen, saa Yttre Dale (eller Y. Holmedal) indad ved Fjorden, og sidst Præstegjeldet Indre Dale (Holmedal), i den Dal, som gaar opad fra Fjorden, langt ind mellem Fjeldene mod Øst. Og af dette sidste Præstegjelds tre Sogne, som ligge i Rad fra Vest mod Øst, er Vik Sogn det inderste. Dette er en Fjeldbygd. Det meste af Dalbunden er opfyldt af et langt og smalt Fjeldvand, og ved dette ligger Gaarden Nedre Strand, hvor jeg allerede har ført mine Læsere ind.

Indtil for en Menneske-Alder siden dreves Silde-Fisket i dette Bygdelag paa en yderst tarvelig Maade og i en liden Maalestok, mest af Hav-Bønderne i Askevold og Fjord-Bønderne i Yttre Dale. I Fisketiden søgte de Hus hos de faa Opsiddere derude paa Øerne, eller de fandt sig vel endog i at overnatte under en hvælvet Baad, og Silden lod de ligge i en Hob paa Landet, indtil de fik en skikkelig Baadsladning at føre hjem, hvor den, ofte betydelig udskjæmt formedelst Overliggen, blev røget til Husbrug eller saltet til Kjøbmandsvare.

Men hvilken Forandring!

Nu er Driften helt igjennem indrettet bedre, og den er udvidet saaledes, at alt fra de inderste Kroge og fjerneste Afdale kommer fast hver arbeidsfør Mand frem og tager Del med.

Den første Sildefisker fra Fjeldbygden Vik var nok den usædvanlig driftige Mikal Kjelstad, Svoger til Unge-Manden paa Nedre Strand, og hans Exempel fulgtes snart af denne.

Begyndelsen var, at de gav sig ind hos Havmænd som «Leiemænd», hvorved de vennede sig til Søen og lærte Kunsten; saa skaffede de sig Garn og deltog som «Garnmend» eller selvstændige Lodeiere i Bedriften; et Trin videre, og de skaffede sig først en Baad, saa en til (thi i Søndfjord bruges en større og en mindre Baad til et og samme Baadlag), satte sig selv som Styremænd i sine Baade, antog Leiemænd, gav enkelte Garnmænd Plads med i sine Baadlag.

Til et fuldstændigt Fiskeri-Anleg efter Søndfjords Maade [9] nu for Tiden hører ogsaa en Bod paa et af Fiskeværene, til Logis og til Salteri, og da jeg engang var derude og foer fra Vær til Vær, blev jeg overrasket ved at finde hele Strandsteder og Smaabyer af Salterihuse, nogle faa store Huse og tilhørende Kjøbmænd i Byerne, de allerfleste smaa Boder og tilhørende Egnens Bønder.

Der var folketomt ved mit Besøg, saasom det ikke var i Fisketiden; men det var et livligt Syn alligevel at se disse Boder staa saa tet, saa tet, som der var Rum mellem Klipperne omkring Havnene.

Denne Mangfoldighed af Smaahuse gjorde et sterkt Indtryk paa mig, som Vidnesbyrd om den Arbeidslyst og Fremskridtsaand, der i Grunden bor i alt Folket. Paa disse Klipper havde Fiskerne for en Menneske-Alder siden havt sine Silde-Hobe liggende under aaben Himmel, og her havde de selv stundom maattet lade sig nøie med det Ly, en hvelvet Baad kunde give; men nu saa jeg en Bebyggelse, som i Udstrækning og Kostbarhed kunde maale sig med selve Lofotens gamle Fiskevær.n4

Nu vel, mine to Venner, Svogrene paa Kjelstad og Nedre Strand, byggede sig – om jeg ikke mindes feil – først en Salteribod derude i Fellesskab, saa en hver. De huggede Tømmer i sine egne Skove, flødede det ned Elven, førte det ud til Kinn, og murede og tømrede selv paa de Tomter, de bygslede sig.

Jeg blev snart vant til Ting i denne flittige Kreds, som jeg ikke havde tænkt mig før. Men endda maatte jeg studse, da jeg fik høre, hvorledes Thorsten Nedre-Strand skaffede sig sin første Fiskebaad. Han gik ned til Fjorden, saa sig ud en god Baad, tog Maal af den – eller rettere en Række af Maal, og det efter en overmaade sindrig Plan, saa han af Maalene kunde se, hvormeget hvert Bord i Baaden skulde «ligge» eller helde paa de forskjellige Punkter mellem Stevnerne; saa [10] fik han med sig en Mand, som kunde med at bygge Vassbaade, og af Tømmer, Thorsten havde hugget i Gaardens Skov og saget paa Gaardens Sag, fremgik under disse to Mænds Hender en Baad, hvis Mage aldrig før var seet her oppe mellem Fjeldene. Omsider blev Hesten spendt for, og nogle Venner i Nabolaget kaldte til Hjelp. Baaden blev kjørt og trukket ned det Par Mile og skudt paa Vandet. Den flød og laa pent. Da Tiden kom, satte Thorsten sig som Høvedsmand i Baaden, styrede til Kinn, logerede i eget Hus, fiskede med egne Garn, saltede i egne Tønder. Fjeldbonden var altsaa bleven fuldstændig Havbonde tillige. Da jeg besøgte ham, havde han prøvet sin Baad under fem-sex Aars Fiske og desuden gjort mange Bergens-Reiser med den.n5

I Sammenheng med disse Antydninger om Fiskebedriftens Udvikling faar jeg endvidere fortælle lidt om anden og mere huslig Virksomhed paa Nedre Strand.

[11] Paa den aarlige Bergensreise maa Thorsten som enhver anden Søndfjords-Bonde jevnlig kjøbe med hjem en Del Jern og Staal til Husets Brug, og deraf kan han, om han vil, selv smide sig den Øx, hvormed han hugger i Skoven eller dog mærker de Træer, han sætter Tjenestegutten til at hugge; det kan være at han ikke betror Gutten at kjøre Tømmeret ned, men at han af engstelig Omhu for Hesten gjør det selv, og ialfald staar han selv som Mester ved sin Cirkelsag og skjærer Stokkene op til Stav; siden er han, som før omtalt, med at sætte disse sammen til Tønder, og disse Tønder fører han endelig selv ud til Salterihuset. Fiskegarnene har han neppe bundet selv; thi det Arbeide er for simpelt for en Mand; men det kan være, at han selv har udført det vanskeligere Arbeide at bøde dem, som vare brugte og slidte. Selv slagter han om Høsten en Oxe eller Ko, selv barker han Lederet (han er ikke sikker paa at faa det, som han vil have det, hos en Garver), og som Bonden i disse Bygder er vant med at sy Skotøi baade til sig selv og til Kone og Børn og Tjenestepige, saa her neppe er en Bygde-Skomager i flere Miles Omkreds, saa vil han navnlig sy sine Søstøvler og Skindklæder til Fisket selv; thi da veed han at han faar dem tætte. Det tør være, at Thorsten selv har brygget det Øl, han har med paa Fisket; Ølbrygning hører nemlig i disse Bygder Mændene til. Ialfald har han nu selv saaet og høstet, tærsket og malet det Korn, han har med i Fladbrødet og i Grødmelet; ja han har dyrket det nogenlunde [12] rationelt, eller han har ialfald faaet indført adskillige Forbedringer med Jorddyrkningen, efter Lære, han gjenemgik i sin Ungdom paa Landbrugsskolen i Sogn, hvor han, (jeg saa Examensseddelen) gjorde Rede for en stor Mængde Videnskaber og fik Udmærket Godt for næsten allesammen, ja hvor han anstillede chemiske Analyser af Jorden (han havde endnu gjemt Prøverne). – Jeg taler om Thorstens Deltagelse i Madstellet og kan tilføie, at Trækopperne, han og hans Husfolk spiste af, havde han svarvet selv, Skeen havde han spikket selv, Brødknivene havde han selv smedet og skjæftet med Skafter af Horn og Ben. Det nye, vakkre Hus, som var tilflyttet sidste Jul, havde han sikkerlig selv været med at bygge og indrede, saa vidt Tiden strak til, og gik noget istykker i Huset, saa var han ikke forlegen for at faa det istand igjen, saasom han havde alskens Verktøi ved Haanden og det paa en dertil bestemt Plads i Stuen. Tilføie skal jeg efter Gamle-Mandens Fortelling, at i Krigens Tid, da Tilførselen standsede, maatte Mændene f. Ex. trække Staaltraad og gjøre Synaale deraf til Kvindfolkene; han fortalte mig, hvorledes han selv havde baaret sig ad med at hugge Øiet i Naalen.

Men midt under saadan Mangfoldighed af Arbeider, som naturligvis ikke overalt udføres med samme Kyndighed og Driftighed, men dog kunne siges at høre hjemme i hver Mands Hus, rekker Præstegjeldet (Folkemengden var 3104 i 1855) desuden at arbeide op en 2000 Læster Sildetønder for Aaret, og det var egentlig dette vakkre Husflidsarbeide, som nærværende Kapitel skulde fortælle om.

Det morede mig for det første at mærke af de Gamles Fortellinger, hvorledes Tønde-Arbeidet har udviklet sig, baade saa, at det bliver udført kunstmessigere og gaar lettere fra Haanden, og saaledes, at det drives i større Udstrækning.

Det mindes endnu, hvorledes man bar sig ad efter den gamle Maade, i forrige Aarhundrede, da man drev meget paa Tjærebrænding og behøvede Tjære-Tønder. Staven blev kløvet og øxet og saa lagt op over Mundingen af Røgovnen for at gjennemvarmes. Den som har været i en Røgovnstue, naar [13] Ildingen foregaar, vil skjønne, hvordan det gik til. Den første Røg, «Vaasrøyken», var den bedste til at mygne Træet vel, fordi den indeholdt mest af Vand-Dampe. Umiddelbart derefter blev Staven lagt i «Lad», saaledes som Tegningen viser, naturligvis for at faa sin Bøining. Naar den i denne Klemme havde ligget en 8 Dages Tid paa Hjellen til Tørring, beholdt den sin Bøining. Derefter blev den glattet med Bandekniven og «skudt» paa Kanterne osv. Men formedelst en Bygdemands Exempel, som havde været i Byen og lert «Kiper»-Haandverket, blev for en 50 Aar siden den nyere Arbeids-Maade kjendt her i Bygden (at bøie alle Tøndens Stave paa en Gang med Skrue og Snor, at «fyre» osv.), og lige til den seneste Tid ere enkelte Forbedringer i Arbeidsmaaden blevne kjendte formedelst alt hyppigere Sammentræf med By-Kipere.

Og ikke alene at man saaledes har lært adskillig. Nyt; men formedelst den ivrigere og mere vedholdende Drift er man kommen efter at gjøre Arbeidet hurtigere og hurtigere.

«Da jeg var en 17–18 Aar», fortalte Ole Doskeland, mig – og han er nu 46 – «havde jeg tinget bort nogle Tønder til en Kjøbmand og havde Arbeidsfolk til at gjøre dem, paa Halvt. De havde Ord for at være de likeste til at arbeide Tønder i den Tid; men de rak ikke at faa istand mere end 6 Tønder for Dagen, to Mand sammen og alt Materialet tillaget for dem (nemlig den raa Stav trækket med Krumkniv og siden tørret, Baandene smidde, Bundene sammensatte, hvilket Alt er vel Halvdelen af det hele Arbeide); men nu er Folk saa meget øvede, at største Delen af Tøndemagere arbeide ligesaa snart 1 Læst, ja 1 Læst og to, i samme Tid og naar Materialierne ere saa vidt tillagede».

Det er det stærke Opsving af det nys omtalte Sildefiske ved Kinn, som har foranlediget denne Udvidelse af Arbeidet.

Nu for Tiden er der ikke mange Huse i Præstegjeldet, [14] hvor der ikke arbeides Tønder, navnlig i de to nederste Sogne, hvor Transporten til Søen er kortere. Det kan ordentlig være Tidsfordriv for den fremmede Besøgende at lægge Mærke til Trafikken. Oppe paa Viks-Vandet sees Baade med høie Tøndeladninger ile ned mod Vass-Enden, og herfra ned mod Osen eller Fjorden gaar som en Strøm af høie Vogn- og Slædelæs, Sommer og Vinter, hvilken Strøm idelig voxer formedelst Tilløb fra Siderne, idet hver lille Afdal, ja hver enkelt Gaard langs Veien sender sine Læs frem til Hovedveien og videre nedover. Men hvad der især gjør Indtryk, det er den Myreflid, hvormed mange, ja vel endog de allerfleste Bønder, som maa kjøbe Tømmer i fremmede Skove, først føre Materialet til Arbeidsstedet, ofte op over Bakke til høitliggende Heiegaarde, og milelangt bort, tildels imod den Retning, som Kjørselen af de færdige Tønder skal gaa i siden.

Den sterke Drift med Tøndearbeide har tæret paa Skoven, saa det er blevet vanskeligere og vanskeligere at faa tilfredsstillet Behovet for Material. Men Foretagsomheden har derved just faaet Leilighed til at vise sig desbedre. Jeg talte med en Mand, som sammen med en Kammerat i de sidste to Sommere havde været langt udenfor Bygden, alt i Sogn, og af en Skov, de havde kjøbt til Udhugst, drevet ud en 60,000 Stav, deraf havde de vel solgt Størstedelen til Bergen, men de havde dog ogsaa ført en god Del til Hjembygden og ladet samme oparbeide der. En anden Mand fortalte mig om en lignende Ferd alt til Voss, hvor han havde hugget i Skoven og floder over Vande og paa Elve ned til Søen og saa fragtet hjem en 12,000 Stav. En tredie Mand gav mig et tredie Exempel: i de to sidste Sommere havde han været endnu længere borte og faaet hugge paa Roden til endnu billigere Pris, nemlig i Sand i Ryfylke, Christiansands Stift; han tog den opkløvede Stav paa sin Baad og seilede ikke hjem dermed, men lige ud til selve Fiskeværet Kinn, hvor han satte sig til at arbeide den op, saa altsaa Fragten af de færdige Tønder blev spart.

Smaafolk maa bære sig anderledes ad. En Husmand [15] eller Inderst kan leie sig en Hest og saa komme til en af faa Bønder i Bygden, som have Skov at selge, med Bøn om at faa kjøbt en 2–3 «Stavfurer», Furetrær paa Roden, som han vil hugge og tjore hjem med det samme. Prisen maa naturligvis være meget forskjellig efter Skovens bekvemme eller Ubekvemme Beliggenhed; ellers bestemtes den i de seneste Aar saa, at der med et Middeltal skulde betales en 2 for Ved til et stort Hundrede Stav; var det kjendte Folk, kunde de enes om, at Kjøberen skulde opgive bagefter, hvor meget Træet var udbragt til; ellers kunde Stav-Mængden sættes efter Skjøn og Prisen paa Træet beregnes derefter.

I Bøgstad Sogn, nærmest ved Fjorden, altsaa med kortest Søvei, drive Smaabønder og Arbeidsfolk meget paa med Tøndearbeide. Adskillige leve fra Haanden til Munden dermed. De have Skoveieren, som de kjøbe hos, paa den ene Side, og paa den anden Side Landhandleren, som de selge til, og tildels holde de det gaaende med forskud og Kredit paa begge Sider. – Siden Transporten af det færdige Produkt er saa let, lønner det sig for dem at nytte ud de Dele af Træerne, som ikke give hel Tøndestav, ved at gjøre dem op til Ansjos-Dunker. Medens Tønden maa have Baand af Hassel, der ikke gror i Søndfjord, men maa kjøbes fra Sogn, kunne disse smaa Kar lade sig nøie med Ore-Baand; men de mindste Dunker sælges da ogsaa for kun 2 Stykket.

Det er dette livligt tiltagende Tøndearbeide, som har fremkaldt hine for omtalte Cirkelsage, fra 1863 af. Efter den gamle Maade at «kløyve» Staven kunde man kun bruge Furetræ og endda kun den Fure, som var «kløyven». De vredne og ligesaa de kvistede Stammer kunde alene tjene til at skjæres paa Sagen til Bord for deraf at danne Tøndebunder. Men med Cirkelsagen faar man Stav af Løvtræ ogsaa (Birk, Aasp, Or), og ligesaa af vreden Fure. Træet «ydes» altsaa bedre. Skoven rekker længer.

Er det nu en fattig Mand, som maa se paa hver Skillings Udleg, saa kan han for det første, istedetfor at kjøbe færdig Stav (som Skoveierne ogsaa pleier have til Salg), se [16] til, som sagt, at saa kjøbt Træer paa Roden og selde dem selv. Er et Træ meget tykt, kan han kjøre det (maaske en Slægtning har ladet ham faa Hest til en Vending uden Betaling, alene mod en Gjentjeneste ved Leilighed) til Stor-Sagen og faa det kløvet i To; saa bringer han det til Sirkelsagen, kapper det først med Haandsagen i Kubber af Tøndestavs Lengde og lader faa Cirkelsagen skjære disse, for en Betaling af 1 for et stort Hundrede Stav. Men for at spare paa denne Udgift bringer han dog dem af Kubberne, hvor Veden er «kløyven», hjem i usaget Stand og kløver dem paa gammel Vis selv. – Det af Træet, som ikke duer til Stav, kapper han af i endnu kortere Kubber, og dem lader han Cirkelsagen skjære op til Bundebord; thi det er netop en af Fordelene ved en Cirkelsag, at man kan faa skaaret ganske korte Stykker, medens Storsagen ikke passer uden for større Lengder.

Der er ligeledes Forskjel mellem den større og mindre Mand med Hensyn til Afsetningen af de færdige Tønder. Enkelte Løskarle og Spekulanter, som drive Tingen saavidt i det Store, at de ikke blot arbeide Tønder selv, men ogsaa have Arbeidsfolk under sig, selge sine Partier direkte til Kjøbmænd eller større Sildesaltere; de derimod, som have mindre at gjøre med, og maa skynde sig at faa solgt, selge mest til Landhandlerne og maa tage til Takke med en noget mindre Pris. Der Pleier være en Forskjel i Pris af 24 til 60 Skill. pr. Læst; medens Landhandleren i 1865 gav 3 Spd. 24–36 Læsten, gav Bymanden eller andre Saltere 3 Spd. 60–72.

Lad os gjøre op et Regnskab over Tøndearbeidet, efter 1865 Aars Priser og med Hensyn til en middels Bonde i det midtre af Præstegjeldets Sogne, hvor Transport af Material og Produkt er nogenlunde middels.

Til 5 Læster Tønder medgaar:

Efter dette skulde altsaa Penge-Udforsøgsvist blive for 1 Læst lidt over 2 Spd. 60 og Arbeidsfortjenesten ikke fuldt 1 Spd.

Lenger oppe i Dalen, i Vik Sogn, hvor Materialierne vel falde billigere, lod et lignende Opgjør paa et Udleg af 2 Spd. 36 og en Arbeidsfortjeneste af 1 Spd. 24 Læsten.

Naar en Tøndearbeider sidder hos en Bonde og arbeider for ham, pleier han faa 1 Spd. Læsten samt endda tildels lidt Bidrag til Kosten (Melk og desl.). Materialiet leveres ham saa vidt tillaget, at Staven er klovet og Bundbordene ere sagede. Han kan faa istand en 1½ Læst Tønder for Ugen og altsaa tjene 1½ Spd. Heraf maa han (efter hvad en saadan Arbeider i Vik Sogn opgav om sig selv) anvende en 2 til sit Kosthold, saa han har en Dalers Penge i Behold.

En anden Tøndearbeider havde det paa den Maade, at han stod for Dagløn. Lønnen var 24 og Kosten. Han sagde, at dersom han havde Raad til det, vilde han staa sig bedre ved at kjøbe Material og arbeide for egen Regning.

Af disse Exempler vil det skjønnes, at der naturligvis nok er Fortjeneste ved Tøndearbeidet, men at den er saadan, at dette Arbeide kun passer sig for de Stunder paa Dagen [18] eller Tider paa Aaret, da det skorter paa andet og mere lønnende Arbeide. Det var ogsaa et almindelig Ord i Bygden, at f. Ex. den Bonde, som tilsidesatte sit Gaardsbrug og drev paa Tøndearbeide for at skaffe sig en øieblikkelig Penge-Indtegt, for at klare en Gjeld eller desl., snart kunde «arbeide sig op i Fant». En noget anden Sag er det med hine Spekulanter, som drive Tingen saaledes i det Store, at de reise til fjerne Bygder og kjøbe Skov til Tøndestav; det er mest Løskarle, og deres Bedrift er ligesaa meget Skovhandel som Husflidsarbeide.

I det Hele taget kan man sige, at i Indre Dales Præstegjeld er Tøndearbeidet drevet op til en saadan Høide eller har faaet en saadan Udstrækning, at det neppe kan drives videre uden Skade for vigtigere Arbeider.

Jeg har allerede fortalt, at i Bøgstad Sogn, yderst ude ved Fjordbunden, hvor Transporten til Afsetningsstedet er kort, kan det lønne sig for Smaafolk at arbeide Ansiosdunker til 2 Skill. Stk., af det Affald af Træ, som bliver efter Tøndearbeidet. Omvendt har det sig to eller halvtredie Mil op i Dalen, øverst oppe i Vik Sogn: her bliver Transporten saa svær, at ikke engang selve Tønderne rigtig ville lønne Arbeidet, uagtet man har Skov. Alligevel er her den samme Flittigheds Art hos Folket, og her har derfor uddannet sig den beslægtede Husflid at gjøre smaa Kister eller Skrin og især Tiner. Der lægges forholdsvis mere Arbeide og Kunstfærdighed i disse Sager, Materialet gjøres derfor ud til en større Verdi, og den længere Fragtvei bliver da heller ikke saa følelig Hindring. Denne nette Syssel danner derfor som en Afslutning paa Bygdens Husflid med Træarbeids og jeg tillader mig derfor at afslutte Kapitlet med en kort Beretning om samme. En Mand, jeg talte med, har i 5 Aar drevet paa dette Arbeide. Om Sommeren har han været i Byen og gaaet paa Sjau, som Haandlanger for Murere o. s. v., om Vinteren har han deltaget i Sildefisket, men i Mellemstunderne har han gjort Tiner og Skrin, og han har bragt til Byen 1½ til 2 Kasser fulde for Aaret. En saadan Kasse gjøres saa stor, som den kan føres paa en Vogn, 2½ Al. lang, 1½ Al. [19] bred, 1½ Al. høi, og den rummer af Tiner indtil 2 store Hundreder, mindre og større. For Rummets Skyld ere Tinerne satte ind i hinanden, indtil 7 eller 8 i et Set eller et «Bundt», som det kaldes. De sælges samsængt, store og smaa under Et, for 1½ til 2 Spd. Sneset, saa en fuld Kasse kun udbringes til 18 – 24 Spd. Ved hin Sammenskriving i Kassen tages «Stolene» af Tinerne; men for Salget leier man sig et Loft eller Skur i Byen, hvor man sidder og sætter dem paa igjen. Og her sættes for det meste Malingen paa, gild Maling med rød Bund og med Roser og Snirkler af Gult og Blaat.

Udlægget til Ved og til Malersager samt til Kjørsel og Dampskibsfragt alt til Bergens By blev mig opregnet til et Beløb af omtrent 6 Spd. for en Kasse Tiner, og til dette samlede Arbeide at tage Veden paa Roden, at faa Tinerne færdige og følge med Kassen til Byen, blev der opgivet at medgaa en 8–9 Uger. Men hermed er ment den mørkeste Tid af Aaret, ud paa Høsten, da der maa arbeides med Lys. Om Sommeren med Dagslyset kunde Arbeidet gaa raskere fra Haanden. – Fruentimmer kunne tildels hjelpe til, saasom naar der skal høvles med «Tvihendingshøvl», eller naar der skal males. – Arbeidet har adskillig, tilfelles med Tøndearbeide, f. Ex. derved, at «Trøsten», hvoraf Tinen bøies, maa kloøes eller dannes ved at kløve Træet, saa man altsaa maa se sig ud Træer med «klsøven» Ved, o. s. v. Der bruges en hel Del Birketæger til at binde Tinerne med, og de kjøbes i Markevis af Personer, for hvem det falder bekvemt at samle dem i Skoven. Pensler til at male Roserne gjør man sig af Hale-Haarene paa Ekorn.

En Mand ved Navn Christen Kjelstad i Raaeimsdalen nevnes som Begynder af Tine- og Skrin-Arbeidet; han døde for en 20 Aar siden og var da en 70 Aar.

Henimod 20 Kasser gaa aarlig fra det øverste af Vik Sogn (Eldalsdalen og Raaeimsdalen). Og fra Bergen selges Tinerne og Skrinene videnan; med Nordfarjegter komme de til Nordlandene og med Emigranter alt til Amerika.

[20] Men som Arbeidet med Tiner og Skrin er en Bisag ved Siden af Præstegjeldets Tønde-Arbeide, saa leverer dette ellers kun en liden Del af de Hundrede-Tusinder af Tønder, som vore Fiskerier kreve. Bønderne i Søndfjord kappes dels med By-Kiperne, dels med Bønderne i andre Bygder, saasom Bakke og Gyland nær Flekkefjord. En samlet Beskrivelse af hele dette Arbeidet skulde danne et smukt Kapitet af Landets Husflids-Historie.

III. Baadebyggeri

Baadebygging forholder sig til Skibsbygging omtrent, synes mig, som Husflid til Verkstedsarbeide eller Fabrikdrift. Og de Produkter, som denne Art af Husflid leverer, danne et saa vigtigt Led i den hele Rørelse langs vore Kyster, ja formedelst den Forkjærlighed, som hver Bygd nærer for sit eiendommelige Slags af Baade, spille disse formelig en Rolle med i Folkelivet, saa jeg nok synes, at selve det Arbeide, hvoraf disse mange Baadformer fremgaa, have særligt Krav paa at man lægger Mærke til det.

Paa Fiskeri-Udstillingen i Bergen 1865 saa man en broget Samling Modeller af norske Baade: En havde gjort en stor Model af en liden Baad, en Anden en liden og fin Model af en stor o. s. v. Havde den hele Samling været fuldstændig og derhos ordnet efter en vis ensartet Plan, skulde Beskueren havt lettere for at forstaa, hvilket vakkert Arbeide der har været nedlagt i Baadebygging langs vore Kyster.

Vi have her for os en egte national Industri, og den fangster Sinder ikke blot formedelst Produktionens Mængde og Vigtighed, men formedelst den Tænksomhed og Sindrighed, som man strax skjønner har været virksom ved Frembringelsen af de forskjelligartede Former.

Den første Beskrivelse af de norske Baade skylde vi Fyrdirektør Diriks (se Folkevennen for 1863); hertil slutter sig et Par Forsøg af mig paa at fremstille selve Arbeidet, dets [21] Historie og Kunst, idet jeg nærmest holdt mig til den eldgamle Nordlandsbaad, som i sit Slags synes at være saaledes udviklet til Fuldkommenhed, at der ikke er stort videre for Opfindsomheden at udrette, og til den i nærværende Slægts Tid tilblevne Listerbaad (Folkevennen for 1865).

«Om en Oldforsker – sagde jeg blandt Andet ved Talen om Nordlandsbaaden – kunde finde frem af Havbunden en nedsunken Baad fra Fridthjofs Dage, saa kunde den gjelde som en Prøve paa Urtidens Baad og som Oldemoder til den hele Familie af Nutidens Baade, der nedstamme fra den.»

Og nogle faa Uger efter at de Ord vare trykte i Folkevennen, kom til Christiania et netop trykt Skrift af Oldforskeren Engelhardt i Kjøbenhavn, med Beretning om og Afbildning af en Baad, som i 1863 var bleven funden ved Nydam i Nordre Slesvig, altsaa i et oprindelig nordisk Land-Baaden laa paa Bunden af en Torvmyr, som tydeligvis engang havde dannet et Vand eller en Vig, og af den Mangfoldighed af Spyd og Sverd og andre Oldsager, deriblandt romerske Mynter med Aarstal, som laa sammen med Baaden, har man med stor Sikkerhed kunnet slutte sig til, at den har ligget der alt fra Hedenold, ja rimeligvis halvandet Tusinde Aar eller fra Tiden for Frithjof. Det er en stor Egebaad, til ikke mindre end 14 Par Aarer.

I Bygningsmaade har denne eldgamle Baad flere Ting tilfelles med den Baad-Skik, som aabenbar i Fortiden har været brugelig langs hele den norske Kyst og rimeligvis baade i Sverige og i Danmark med, men som nu i lange Tider har været fortrængt fra de to sidste Lande og ligesaa fra den sydligere Del af vort Land, hvor en nyere og formodentlig udenlandsk Skik er bleven indført, saa man nu maa hen til vor Vest- og Nordkyst for at finde den igjen. Her hersker den da endnu lige fra Hardanger til Nordlandene og Finmarken. I dette lange Strøg er der vistnok visse Egenheder ved de enkelte Bygdelags Baadslag, saa Formen kan blive temmelig forskjellig; men endda er der dog en felles Skik især med Hensyn til Sammenføiningen eller Arbeidsmaaden, [22] saa man strax ser paa en Baad, om den hører til den vest- og nordlandske Hovedklasse eller ei.

Det kan derfor være tilladt at gjette paa, at den eldgamle Baad, som i 1863 blev funden frem i hint fordums danske Landskab, er en Prøve paa den oprindelige Bygningsmaade, som vore Hardanger- og Sognebaade, vore Søndfjords- og Nordfjords-, vore Nordmørs- og Aafjordsbaade, og endelig vore egentlig saakaldte Nordlandsbaade tilhøre. Og denne Gjetning fremsætter ogsaa Hr. Engelhardt selv i et senere Skrift, hvor han endogsaa meddeler Side om Side sin Tegning af Oldtidsbaaden og den Tegning af Norlandsbaaden, som jeg har givet i Folkevennen.n6

[23] Med dette Fund vaktes hos mig en forhøiet Interesse for Baadene, idet jeg kom til atter og atter at danne mig Forestillinger om, hvorledes det muligvis monne have havt sig med Baadbyggingens Begyndelse og gradvise Udvikling i vore nordiske Lande, og den Tanke opstod, at det kanske skulde lønne Forfiningens Møie, om Nogen vilde tage sig for ikke alene at samle vore Oldtidsskrifters spredte Vink om Baadene, om deres Arter og Benævnelser o. s. v., men tillige at skaffe tilveie Afbildninger og Beskrivelser af alle de Baadformer, som nu kjendes i baade Østersøen og Nordsøen og paa Indsøer og Elve i de tilgrændsende Lande. Der er Forskere, som kjende meget nøie f. Ex. Fiskene i disse Farvande; vare Baadene lige saa vel kjendte, skulde der kanske vise sig som et System eller en Orden i den store Mangfoldighed, og vi skulde maaske faa se, hvorvidt de mange Slægter af Baadebyggere og Sømænd i vore nordiske Lande og Farvande have holdt sig til og ved Selvtænkning udviklet og forbedret visse nedarvede, oprindelige Skikke, eller hvorvidt de have taget efter fremmede Landes Exempler.

Med dette Forord, skal jeg til de anførte Skrifter om norske Baade føie et Uddrag af hvad jeg senere har hørt og spurgt.

1. Søgnebaaden

Søgne er en Kystbygd mellem Christiansand og Mandal, og her var det, at den Gjert Gundersen en Tid boede, som jeg i sin Tid har omtalt som Listerbaadens Fader. Han var [24] fra Hardanger og netop fra den Bygd der, Jondalen, hvor Hardangerbaaden mest bygges, og fra Søgne flyttede han til Lister, hvor man indtil hans Tid havde kjøbt sine Baade dels fra Hardanger i Nord («Nordlandet»), dels fra Søgne og andre nærliggende Bygder i Øst. Den nye Baadform, som Gjert dannede for Lister, blev ogsaa saadan, at den forenede i sig nogle af «Østlandsbaadens» og af «Nordlandsbaadens»n7 bedste Egenskaber, saa man med et fra Landbruget laant Billede kunde sige, at det nye Baad-Slag var bleven til formedelst Krydsning af to eldre Slag eller Racer.

Om Baadbyggeriet i Søgne selv og om Søgnebaaden er jeg saa heldig at kunne meddele en udførlig Beretning af Hr. Skolelærer I. Th. Storaker, som bor paa Stedet, saaledes:

«Bekjendtskabet til, hvordan det var her i Søgne med Hensyn til Baadbyggeriet, gaar 120 til 130 Aar op i Tiden. Da stod det meget lavt, og kun faa Baade byggedes. Snart naaede det dog en større Udvikling. Man antager, at der noget senere hen ikke fandtes mindre end 30 til 40 Baadebyggere i Sognet. De boede adspredte næsten over hele Sognet – 1, 2, 3 paa hver Gaard. Enkelte arbeidede hele Aaret rundt dermed og levede deraf som deres eneste Næringsvei; men de Fleste syslede dermed saagodtsom alene i Vintertiden, medens de om Sommeren drev sin Gaard. Sjelden tog Baadebyggeren en Mand til Hjelp ved Arbeidet.»

«Det, som gav Stødet til Udvikling af denne Bedrift, var Hollendernes Fart paa Norge. Dengang kom en Mængde hollandske Smakker herop for at laste med Sten og Trælast, og til dem afhændede man et ikke Ubetydeligt Antal Baade. Disse bestode forendel i Skibsjoller; men det var dog fornemmelig Spidsbaade af alle Størrelser – idetheletaget dog smaa –, som opkjøbtes af Hollenderne, for, som man antager, atter at selges i Holland. Salget og Opkjøbet stedte i Havnene rundt omkring, fornemmelig Flekkerø, Hellesund og Udø. Derhen drog man da med sine Baade og solgte dem.»

[25] «Snart aftog denne Afsætning til Hollenderne igjen. Man vil vide, at en større Indførselstold i Holland paa Baade havde megen Indflydelse herpaa. Ogsaa aftog deres Fart paa denne Kyst mere og mere, og for 30 til 40 Aar siden ophørte Afsætningen ganske.»

«Hvad man i denne Tid erholdt for sine Baade, erindres ikke. Man fortæller om en Mand, at han ved sin Død befandtes i Besiddelse af en velspekket Pung, ganske fyldt med hollandske Gylden, som han havde lagt sig op med sit Arbeide og Salg af Baade; men dette fortælles mere som et Exempel paa, hvordan man da kunde spare sammen, end paa, at Arbeidet skulde være saameget lønnende.»

«Arbeidet var nok idethele daarligt. Flere Baades Skikkelse var saadan, «at det Eneste, man kunde sige om dem, var, at det maatte være en Baad.» Nogen egen Baadform existerede ikke da her. Forsaavidt Baadene skulde og kunde ligne nogen egen Art, var det Østlandsbaaden.»

«Som et Exempel paa, hvor daarligt Baaden da kunde være forarbeidet, fortælles, at det engang hendte, at da Baaden skulde heises ombord i Smakken ved Hjælp af Trosser, der vare festede i Krandsebaandene for og agter, løsnede disse, og Skroget faldt ned. Saadanne Tilfælde, fortæller man, skulde ikke være saa ganske sjeldne. Ogsaa har jeg hørt fortælle, at Sammenføiningen af Baadens enkelte Dele var saa daarlig, at det var voveligt at gaa ud med den i lidt Søgang.»

«Men en saadan Baads Arbeide kostede da heller ikke saa lang Tid. Man erindrer, at en enkelt Mand i «8 Dage» (en Uge) kunde forarbeide en omtrent 15 Fods Baad, Lengden regnet fra Stevn til Stevn. Og endda kunde det hænde, at han i den samme Tid kunde rekke at gaa tilskogs for at felde og tilhugge Kjøltreet. Fremdeles erindrer man, at der noget senere hen blev bygget en liden Baad af omtrent samme Størrelse af 2 Mand i 6 Dage. Det var dobbelt Arbeidskraft. Selv dette var ogsaa langt hurtigere bygget, end man nogensinde siden har hørt. Men saa blev ogsaa Arbeidet derefter.»

[26] «Til Sammenligning hermed kan tjene, hvad Jens Leire, en af de nulevende eldre og dygtige Baadebyggere, fortalte, at det Hurtigste, han havde bygget nogen Baad, var engang, da han forarbeidede en af 16½ Fods Lengde og fik den færdig i 15 Dage med 2 Mand. Han kunde desto bedre erindre det, da den skulde anvendes ved Tranchementet i Christianssand, hvor han ogsaa afleverede den. Det var den femdobbelte Arbeidskraft af, hvad der blev anvendt ved hin førstomtalte Baad.»

«Da Afsætningen til Hollenderne ophørte, aftog Baadebyggernes Antal meget. Der vare kun nogle enkelte her og der, som vedbleve. Flere af disse byggede ogsaa kun til enkelte Tider en Baad. Man forarbeidede næsten udelukkende Smaabaade, og de fleste afsattes inden Distriktet. Kun enkelte afsattes som Skibsbaade til Fartøier, der for Modvind kom ind paa Havnene. Prisen var lav. Man erindrer et Par Tilfælde for en 30 til 40 Aar tilbage. En havde arbeidet 2 Baade, omtrent 15 Fods. Disse solgte han for et Beløb af tilsammen 5 Spd. til en Opkjøber inden Sognet, hvilken pleiede pudse slige Baade noget op for saa igjen at afsætte dem. Ellers kunde man faa saapas 3 Spd. for en saadan Baad.»

«For at kunne forstaa, hvordan man kunde finde sig tjent med en saa ringe Betaling, maa man lægge Mærke til, at man da regnede Materialierne saagodtsom for Ingenting. Tog man dem ikke af egen Skov, var Betalingen en Ubetydelighed. Baadearbeidere, som En havde i Dagløn, erholdt dengang 14 á 6 Skilling og Kosten om Dagen. Men hvad der var det Vigtigste var, at der dengang ingen Anledning var til Fortjeneste. Man var glad ved at tjene om noksaa Lidet i de lange Vintre. Hvad man erholdt, var som fundne Penge. Til Sammenligning kan tjene, at man her i Sognet dengang gav 20 Skilling for at hugge en Favn Bjerkeved. Huggeren kunde rekke en Favn om Dagen. Han holdt sig selv med Kost og havde dertil ofte ¼ Mil, ja tildels endnu længere at gaa fra Hjemmet og til Hugststedet om Morgenen og tilbage om Aftenen.»

[27] «I længere Tid stod Baadebyggeriet omtrent paa samme Trin og med en lignende Afsætning. Kunsten var endnu ikke meget udviklet her. De Storbaade og Dæksbaade eller Skøiter, man tiltrengte, kjøbtes endnu fra Omegnen af Grimstad. Men disse Indkjøb havde ogsaa den Nytte, at man daglig havde velbyggede Baade for Øine. Man byggede Smaabaadene ligedan, og lidt efter lidt havde man den fornødne Dygtighed.»

«Men saa tog Makrelfisket et Opsving, idet man fulgte Listerboernes Exempel. Den første her, som begyndte med at «drive» efter Makrelen med Drivgarn,n8 var Johannes Tennesen Hellesund. Det er omtrent 40 Aar siden. Ogsaa han drog paa Østlandet, fiskede og afsatte Makrelen der ligesom Listers Fiskere.n9 Hans Exempel drog Flere efter. Denne nye Bedrift bevirkede, at man tiltrengte et alt større og større Antal nye og store Baade. Fra denne Tid har da ogsaa Baadebyggeriet taget et større og større Opsving. Man byggede nu selv disse Baade, som man tiltrengte.»

«I længere Tid byggede man dem netop ligedan som hine Baade, man kjøbte østenfra. For omtrent 10 Aar siden foretog man en Forandring med dem. Søgnebaaden er saaledes omend ikke saameget, saa dog noget forskjellig baade fra Østlandsbaaden og Listerbaaden. Den er en Afart af hin. Saavidt jeg har kunnet faa Besked herom, foregik det paa følgende Maade:

«Man kjendte Østlandsbaaden og Skøiterne godt og fandt sig idethele vel tilfreds med dem; men en Ting synes det, at man jevnlig havde at udsætte paa dem: de slog saa haardt [28] i Søgang. Nuværende Baadebyggere fortælle, at allerede deres Bedsteforældre vare opmærksomme herpaa og talte tidt om, hvordan man skulde kunne undgaa dette. Men der blev ikke gjort Forsøg dermed for, som sagt, for 10 Aar siden. Da begyndte man at bygge dem temmelig skarpere end før og gav dem et noget større Spring (Krumning fra Stevn til Stevn). Derved opnaaede man sin Hensigt; Baadene skar sig meget lettere gjennem Vandet og slog ikke derimod som Østbaaden.»

«Det vil af dette sees, at Søgnebaadens Form staar mellem Østbaadens og Listerbaadens, dog saa, at den ligner den første mere end den sidste, da den paa temmeligt nær ikke er saa skarpbygget eller har saa stort Spring som denne, og ligger ogsaa paagrund af sin Bygningsmaade høiere paa Vand.»

«Det ser ud til, at Forandringen foregik hos de fleste Baadebyggere paa samme Tid. Dette er ogsaa let forklarligt derved, at de Fleste have bygget sammen. Man maa nok her fortrinsvis nevne Jens Leire. Han har drevet Baadebyggeri i 50 Aar, har i 40 Aar hast eget Verft og med flere Arbeidere bygget hele Aaret rundt og har arbeidet flere Hundrede Baade og smaa Fartøier. De fleste andre nuverende Baadebyggere have arbeidet hos ham enten for Dagløn eller for Anpart, hvorved de tillige have lært Kunsten til større Fuldkommenhed, eller ogsaa have de staaet i Lære hos ham. Han lod Østbaadens Form undergaa størst Forandring, og hans Baade ere ogsaa nu lidt starpere bygget end hans Nabo's, Tønnes Leires.»

«Man inddeler Baadene i to Slags: Storbaade og Smaabaade. De første ere udelukkende Makrelbaade. De byggedes for 30 Aar siden sedvanlig paa 22 Fods Lengde fra Stevn til Stevn. Dengang kunde man erholde for en saadan 24 Spd. Nu bygges de sedvanlig af 23 til 25 Fods Lengde med en Kjøl paa 16 til 18 Fod og med størst Bredde fra Æsing til Æsing 9 til 9½ Fod. Den sædvanlige Pris for en saadan Baad er nu mellem 80 og 90 Spd., d. v. s. for Baaden selv med Mast, Sprid, Løibom, Klyverbom, Tofter,[29] Teljer, Snejinger,n10 2 Par Aarer og Øsekar. Materialierne ere udsøgt gode, og Arbeidet særdeles godt og smukt udført. Alt forfærdiges udelukkende af Egetræ, naar undtages Tofterne, der ere af Furu, og Mast og Aarer, der for Letheds Skyld sædvanlig ere af Gran.»

«Af den anførte Pris kommer omtrent 5 Spd. for Smedearbeidet. Kjøberne pleie selv forskaffe sig Seil og Tougværk, hvis Kostende anslaaes til omkring 40 Spd. Udrustet med de fornødne – 30 – Makrelgarn, hvert mellem 20 og 21 Favne langt, kommer den paa omtrent 300 Spd.».n11

«I Mandalsdalen bygges ogsaa adskillige lignende Baade, og det af samme Træart. Desuagtet –og jeg har hørt saa af Mange – skal Prisen holde sig omkring 50 Spd. Forskjellen stikker nok for den største Del i selve Arbeidet, men kommer nok ogsaa for endel deraf, at Arbeidslønnen her er i Almindelighed høiere. Naar man dog her alligevel har fuld Afsætning, søger dette antageligen sin Grund deri, at Kjøberne mere ser paa Baadens Soliditet i enhver Henseende end paa dens Pris.»

«Baadebyggerne betragte ogsaa Bygningen af dette Slags Baade som det Arbeide, der giver dem det største Udbytte.»

«Smaabaadene, som bygges her, ere af forskellig Størrelse. De største ere Sildebaadene, der benyttes ved Vaarsildfisket. De ere sedvanlig 22 Fod lange fra Stevn til Stevn. Uagtet de altsaa ikke ere meget kortere end Makrelbaadene, [30] omend temmelig smallere og lavere, holder dog Prisen sig omkring 40 til 45 Spd. Materialiet er af samme Slags, og Arbeidet udføres ligesaa godt. Bygningen af dem er mindre lønnende. – Endelig bygges en Del mindre Baade, de fleste paa 15 á 16 Fods Lengde, sjeldent mindre. Pris omkring 25 Spd. Til disse benyttes da de Træmaterialier, som ikke egne sig til de større Baade.»

«Det er en almindelig Mening, at Baadebyggerne tjene godt. Selve Baadebyggerne sige, at de have ikke mere end en almindelig god Dagløn. Aarsagen stikker for en stor Del i Materialiernes Dyrhed. For 5 á 6 Aar siden kunde man erholde de fornødne Materialier til en Makrelbaad, Bordene skaarne, men det Øvrige i utilhuggen Tilstand, bragt paa Stedet for 16 Spd. Nu regner man 30 Spd. Dernæst er det Daglønnen, i Vintertiden for duelige Arbeidere 1 til 1 6 og Kosten og om Sommeren 1 12 til 1 18 og Kosten. Man regner paa, at der gaar 8 Uger for 2 Mand til at arbeide en Makrelbaad.»

«Har Baadebyggeren en Mand i Arbeide, vil et Opgjør om, hvad han selv kan tjene under Arbeidet paa en saadan Baad, stille sig omtrent saaledes:

som fordelte paa 48 Arbeidsdage skulde give Mesteren en lignende Dagløn. Herved maa dog bemærkes, at en stor Del af Naglerne forarbeides om Aftenerne, saa Adstilligt derved indspares, ligesom en Del Materialier blive tilbage og kunne benyttes til Smaabaade.»

«Til en Baad paa 15 á 16 Fod regnes en Arbeidstid af [31] omtrent 3 Uger for 2 Mand og en Udgift til Træmaterialier af 6 Spd.»

«Smaabaadene gaa mestendels til den nærmeste Omegn. Af Makrelbaade forsynes Distriktet, medens de fleste afsættes i Christianssand, Flekkerø og Randøsund. Det bemærkes, at her neppe er bygget en eneste Makrelbaad uden efter Bestilling.»

«Af Listerbaade findes en enkelt her i Sognet og flere paa de Steder, hvorfra man her erholder Bestillinger. Det Spørgsmaal maa derfor ligge nær, hvorfor ikke vedkommende Fiskere hellere holde sig til den anerkjendte og langt billigere Listerbaad. Som Svar har jeg atter og atter erholdt: Man lider ikke at blive vaad. Søgnebaaden ligger høit, Listerbaaden lavt paa Vand. Følgen er, at denne tager mere Vand ind. Man har derfor sagt, at naar man i Søgnebaaden kan hjelpe sig med Øsekarret, for at holde den lens, maa man bruge et Par Pøse i Listerbaaden. Man indrømmer forøvrigt, at denne Baad staar noget tilbage for Listerbaaden i Seilads».n12

«En af de her forarbeidede Baade var ved sidste Udstilling i Bergen. Det var Christianssands-Baaden Nr. 8. Dens Bygmester saavelsom aldeles uinteresserede Folk forsikre, at netop den Baad staar tilbage for de fleste af sine mange Sødskende i Seilads.»

«Den Kunst, som nu drives her, er dels nedarvet dels er den kommet til ved Øvelse og Tænksomhed. Fra Baadebyggeriet har man gaaet over til at bygge Skøiter og Slupper (Danmarksfartøier, maalende 4½ Kommercelæster).»

«I Femaaret 1861–1865 er her i Sognet byggetn13 af

[33] «Hertil kommer Reparationer af mindre Fartøier og Baade, hvilket udgjør et ikke faa lidet Beløb.»

«Alt Smedearbeide forfærdiges inden Sognet. For et Danmarksfartøi anstaaes dets Kostende til 80 á 90 Spd., for en Skøite til vel 20 Spd.»

«3 Baadebyggere have nylig begyndt, Nogle ere i Lære. Man antager, at dersom blot Makrelfisket ikke vil staa Feil, vil denne Bedrift udvikle sig mere og mere.»

«De ere alle Gaardeiere undtagen een, og for de fleste af dem er Baadebyggeriet en Binæringsvei.»

«Endelig maa jeg tilføie, at jeg har erholdt de fleste Oplysninger om denne Sag af I. Leire samt af T. Leire og R. Skarpeid, og at de have givet dem med den største Beredvillighed.»

«Da jeg læste op for Jens Leire, hvad jeg her har berettet, ønskede han tilføiet, at Vorherre havde bevaret de Hundreder af Baade og Skøiter, som han havde bygget, saa Ingen var forulykket, undtagen een Skøite, som kun blev 8 Dage gammel. Den var bestilt af Henrik Eid i Søgne, og han gjorde en Tur med den hen til Mandal for at hente Tougverk og Maling og Andet til den. Paa denne Tur saa han, at den seilede godt. Han kom tilbage og begyndte at male den og fik ogsaa malet dens ene Side. Ballast var lagt i den; men den var ikke surret fast. Lenge for Graalysingen næste Morgen kom en nærboende Lods, Andreas Ladstad, til ham og vilde have ham med sig ud for at lodse, da han troede, at der vist vare Skibe i Farvandet; men han vilde nødig, da han ikke havde faaet Skøiten færdig. Manden trengte dog saaledes ind paa ham, at han lovede at gaa med. Da sagde Henriks Fader, den gamle Kanelius, til sin Kone, at han ikke vilde lade de to «unge Drenge» gaa alene, men vilde selv gaa med dem. Hun bad ham gjøre, som det tyktes ham rettest. Saa toge de tre afsted i den nye Skøite, satte langt ud og neæmede sig atter Land nær Ryvingen ved Mandal. Flere Skøiter havde de været i Følge med, men var seilet fra dem alle. De dreiede da østover, langs Landet udenfor Udø og Landø og kom ned [34] mod Hegerholmerne, en god Fjerding Vei i Øst fra sidstnævnte Sted. Da stak Landø-Skøiten ud, saasom man fra Heien havde seet et Skib. Da man saa dette paa Eid-Skøiten, antog de, at der maatte være Skibe i Farvandet, og satte efter. De vare da langt baade i Læ og agterud for hin. Inden kort Tid var den til Luvart og forud. Da vendte Landø-Skøiten hjem, og saasnart den var fortøiet, sprang en Mand fra den op paa Heien for at se, om de fik Skibet. Skøiten var da nær dette; men med det Samme den dreiede til det, forsvandt den, og han fik ikke se den mere. Han kunde ikke vide, om den kom under Skibet, eller om det skedte i Vendingen. Strax Ulykken var skeet, vendte Skibet fra Land, og Ingen fik spørge, hvordan det gik til. De Træ bleve. Manden fra Landø var den eneste, som kunde berette herom.»

Dette var Hr. Storakers Meddelelse.

I afvigte Sommer kom jeg selv til Søgne og opholdt mig der i længere Tid. Der var meget, som behagede mig i i denne tekkelige Bygd; men jeg tilstaar, at den her hjemmehørende Baadebygging, som det formedelst Hr. Storakers smukke Beretning faldt mig saa meget lettere at stue i dens Udvikling og Væxt, udbredte en særegen Interesse over det Hele. Baadbyggingens Kunst var, syntes det mig, denne Bygds Udmærkelse og Ære, og jeg vilde saa gjerne, at hver Bygd skulde have sin.

Tilføie skal jeg endelig et Træk, som mulig kan sætte Andre paa bedre Spor og lede til Oplysning om Baadbyggingens Historie. Jeg skal først minde om, at i Finmarken kan man høre og endog treffe til at se Baade og Fartøier, hvor Bordene ikke ere forbundne enten med Klinksøm eller med Trænagler, men «syede» eller bundne sammen med Vidier eller Reb. Paa den Maade byggede Finnerne i Tana-Elven for sine Elvebaade, og paa den Maade bygge Russerne ved det hvide Hav endnu den Dag idag baade Havbaaden og adskillige af de større Fartøier, som fare paa Finmarken. Dernæst skal jeg endvidere minde om, at den ovenfor omtalte Oldtidsbaad fra Nydam i Slesvig ogsaa havde noget af denne simple og [35] tarvelige Maade; Bordene vare vel klinkede sammen indbyrdes, men til Ribberne eller Spanierne vare de fæstede med Reb. Men nu var det mig et Spørgsmaal, om man ogsaa havde kjendt og delvis hjulpet sig paa saadan Maade i vore norske Bygder, og i den Anledning fortalte Bonden Thorgeir Thorkildsen Traanum i Søgne, hvad han havde hørt af en gammel Mand paa samme Gaard, Jørgen Thorkilsen, der for en 3 Aar siden var død i en Alder af noget over 90 Aar: Denne gamle Mand havde selv i sin Tid befattet sig med at bygge Baade (Pramme), og han talte lidt om, hvad han i sin Ungdom havde hørt af dem, som da vare gamle, nemlig at man før i Tiden havde brugt at binde Bordene sammen med Tæger (Rodtrævler) af Ener.

2. Baadfabrikken i Grimstad

I Aviserne havde jeg stundom seet, at der i Grimstad blev paa en vis kjøbmandsmessig Maade averteret Baade tilsalg, og da jeg ifjor kom til Stedet, fandt jeg, som jeg havde formodet, at en her boende Handelsmand har sat sig i Forbindelse med Egnens Baadbyggere, modtager af dem og selger, hvad de levere, og altsaa lig en Fabrikant staar som Mellemmand mellem dem, som forfærdige, og dem, som bruge Produktet.

Siden har Hr. Konsul Fr. Crawfurd havt den Godhed at tilstille mig en Del nærmere Oplysninger.

En 40 Baadebyggere bo saaledes til, at de kunne regnes for at høre til Egnen om Grimstad, skjønt adskillige af dem bo Arendal lige saa nær og tildels afsætte sine Baade der. Til Grimstad alene regnes Afsætningen at beløbe sig til 4–5000 Spd. aarlig. Det er Smaabaade, nemlig Pramme for 3 til 5 Spd. Stykket, Skjægter for 9 til 12 Spd., samt Skibsbaade af Eg for en Pris af 2½ til 3 Spd. for hver Fod af Længden. Bestilles en Baad af sjelden Størrelse eller med særdeles fint Arbeide, maa Prisen forhøies. Arbeidsfortjenesten anstaaes til mellem 48 og 96 Dagen. – Foruden de nævnte er der endnu 4–5 Baadbyggere, som alene befatte sig med at bygge «Lodsbaade og større Skøiter». Prisen er [36] forskjellig, efter Størrelsen og Materialiernes Beskaffenhed. Disse sidste drive i Grunden samme Haandverk som Skibs-Tømmermend, og det siges, at de ikke opnaa en større Fortjeneste end almindelig Tømmermands Dagløn, en 60 til 72; men de ere bedre tjente alligevel, da de kunne være ved sit Hjem og passe andre Ting ved Siden af eller sysle med Baadarbeidet i Mellemstunder – altsaa drive dette smaa Skipsbyggeri som virkeligt Husflidsarbeide.

3. Hvaløerbaaden

Beretningen ovenfor fra Søgne pegede hen paa, hvad man der kalder Østlandet eller Grimstad-Egnen, som det Sted, hvorfra Baadebyggerne sammesteds oprindelig havde hentet sine Forbilleder. Og det er tænkeligt, at gamle Folks Sagn i Grimstad ligesaa vilde vise længer østover.

Siden Hvaløerbaaden er bleven saa berømt, var det jo nemlig tænkeligt, at Begyndelsen og Oprindelsen til disse nær beslægtede Baade, som især bygges for og bruges af Lodserne baade i Søgne og ved Grimstad og paa Hvaløerne, var at søge paa dette sidste Sted.

At forfølge Sagens Historie skulde have sin Interesse ikke alene for Lodsbaadenes Skyld, men med Hensyn til hele Baadbyggingen i det sydlige Norge, hvor man, som før erindret, i flere væsentlige Stykker har forladt den oprindelige norske eller nordiske Brug og rimeligvis taget Exempel fra fremmede Lande (Sammenføining med Trænagler istedetfor Klinksøm, Toller istedetfor Kjeiper, Skroget kort og bredt istedetfor langt og smalt. Rig med Spridseil og Fok istedetfor med Raaseil).

For at forebygge Misforstaaelse skal her strax bemærkes, at disse «Lodsbaade», som de gjerne kaldes, alle ere Dæksbaade og tillige gaa under Navnet «Skøite». Navnet «Lodsbaad» indeholder Mindelse om den Tid, da det endnu var en aaben Baad, som kun siden har faaet Dæk som et Skib, men ellers ialfald lang Tid vedblev og tildels endnu vedbliver at have samme Skrog og Rig som en Baad. Foruden at Lodsbaaden efter denne Omdannelse tillige kaldes «Skøite», er [37] der ogsaa langs den nævnte Kyst en hel Del Skøiter af en nær beslægtet Art, kun større og til andet Brug, Vareførsel o. s. v., og dette sidste Slags Fartøier og med dem Navnet Skøite har maaske været i Brug fra en tidligere Tid.

Om Hvaløerbaaden og om Baadbyggeriet paa Hvaløerne skal jeg her give Uddrag af udførlige Meddelelser fra en paa Hvaløerne bosat Mand, Englenderen Le Gassicke Goodchild, hvis varme Interesse for hans nye Fædreland jeg har seet flere Prøver paa, og hvis Kyndighed i Sagen fremgaar af selve hans Fremstilling.

Der er, siger Meddeleren, ikke noget Sagn om, hvorledes man fra først af har kommet til at bygge dette Slags Baade, men maaske Ideen er opkommet ved Betragtning af hollandske eller skotske Baade. «I det 17de Aarhundredes sidste Halvdel og til langt ind i det 18de Aarhundrede var nemlig et ikke Ubetydeligt Sildefiskeri her, og i den første Periode blev Fiskeriet drevet fornemmelig af Skotter og Hollandere, som kom hertil om Høsten og overvintrede paa Øerne. Det var ved denne Tid, at Hvaløerne først bleve rigtig bebyggede, af Folk, som hver Vinter strømmede til for at søge Fortjeneste under Fiskeriet; eftersom Lodsvæsnet blev mere udviklet, blev vel Baaden bedre og bedre, som Trangen til at stikke længer til Havs og holde Søen opstod.»

Indtil for en 25 til 30 Aar siden var Hvaløer-Lodsbaaden endnu aaben og derhos noget mindre end nu. Ved denne Tid lagde enkelte Lodser ved Christiania-Fjorden Dæk i sine Baade og en Hvaløerlods fulgte Exemplet. Forbedringen var paatagelig og blev snart optaget af Andre paa Hvaløerne, skjønt den hos enkelte gamle Stokkonservative mødte Modstand. Der blev sagt, at i høi Søgang var det mere vanskeligt at manøvrere en Dæksbaad og at man havde ondt for at staa paa Dækket, saa der blev spaaet mange Ulykker ved at rulle overbord; videre mente man, at en Lods havde lettere ved at borde et Fartøi fra aaben Baad o. s. v. Imidlertid tog de Lodser, som havde dækket sine Baade, Luven fra dem med de aabne Baade, de de kunde seile længer til Havs og holde Søen [38] længer; de Konservative fandt, at dette i Længden ikke kunde gaa an, og de bleve derfor nødte til knurrende at give efter; Hensyn til Nytten bevirkede snart, hvad Fornuft og sund Sands ikke formaaede, og inden 3–4 Aar var der ikke en Lods paa Hvaløerne, som ikke havde Dæk i sin Baad. Nu findes, det Meddeleren veed, ikke en eneste aaben Baad her, med Undtagelse af de saakaldte «Snekker»; men disse ere mere Robaade end Seilbaade og bruges ikke langt til Havs.

For at give en Forestilling om, hvorledes det kan være gaaet til, at netop Hvaløerne have frembragt en fortrinlig Baadform, giver Hr. Goodehild en Skildring af Lodsernes Bedrift, som det maa være mig tilladt at gjengive uden Forkortelse:

«Hvaløer-Lodsen kan ikke tilgavns drive sin Dont, med mindre han har en udmærket god Baad. Paa andre Steder langs Kysten have Lodserne fra Udhavnene en vid Udsigt over det aabne Hav; de kunne øine Skibe, som søge op under Land langt borte, og i Regelen er Udseilingen ikke lang, naar de seile Skibene imøde. Ikke saa med Lodsen paa Hvaløerne. Disse Øer ligge paa Østsiden af Indløbet til Christiania-Fjorden, inderst inde i den store Havbugt mellem Lindesnæs og Skagen, med Norge paa den ene Side og Sverige paa den anden. En sjelden Gang kan Lodsen fra sit Hjem se et Fartøi, som langs den svenske Skjærgaard kan have nærmet sig Øerne; men som Regel maa han opsøge Skibe langt tilsøes, og han seiler ofte lige til Christiansand i Vest og Skagen i Syd. Han maa holde Søen i alleslags Veir i mange Dage, en Uge, undertiden to. Hans Baad maa derfor være en god Søskude; den maa ogsaa seile godt; thi ofte opdage flere Lodser Fartøiet samtidigt, baade Lodser fra Havnene langs Kysten og Hvaløer-Lodser i Søen, og der opstaar en Kapseilads, det gjelder, hvem der kan komme først. Nu prøves Baadens Egenskaber og det med en haard Prøve; Seil spares ikke, men Baaden flyver over de høie, toppede, fraadende Bølger. Øverst paa Bølgen, hvor den «topper», farer Fraaden brølende paa begge Sider af Baaden, langt høiere end [39] Dækket, ligedan som om man Foer gjennem Braad og Brand, og saa daler Baaden ned imellem Bølgerne, hvor det er saa lunt, at Vinden næsten tages af Seilene og Baaden retter sig, ligesom samlende Kraft til atter at bestige den kommende rullende, taarnhøie Bølge. Her maa man have et skarpt Øie og en stø Haand til sikkert at styre Baaden; den mindste Uagtsomhed kan have Undergang til Følge; Baaden kan kastes om af Søen, eller en Braadsø kan falde i Seilet og kantre den. Den farligste Seilads skal være med Vinden paa Laaringen eller paa en let Slør; i denne Stilling skal Baaden ved uagtsom Styring lettelig kunne rulle udover en toppet, hul Bølge, omtrentlig som udover et brat Fjeld, naturligvis kastet over af Søens Magt. Det er ogsaa farligt at lense for-de-Vind med forceret Seilføring; Baaden kan træffes under agter, eller ialfald saa langt under, at de fremstormende Bølger let kunne fylde den. – Undertiden, naar en Lods træffer et Skib langt ude i Søen, vil Skipperen ikke tage Lodsen ombord, førend han kommer længer ind; Lodsen maa da se til at følge med Skibet i sin Baad. Blæser det haardt, seiler Skibet fortere end Baaden, og til at hjelpe paa dette forærer Lodsen gjerne Seil. Paa denne Maade gik en Baad med 3 Mand under for faa Aar siden, ikke langt fra Færder. Baaden var ganske nær Skibet; men man formaaede ikke at yde nogen Hjælp. – Medens baade Lodsen og hans Gut ere begge ved Baaden, ere de fornødne Kræfter til rigtig at kunne haandtere den tilstede; men naar Lodsen kommer ombord i et Fartøi, er Gutten efterladt alene i Baaden. Sker dette, som det saa ofte gjør, en mørk stormende Høstaften, langt ude i Havet, er det virkelig en Stilling, som krever Aarvaagenhed, Udholdenhed og Mod. Alligevel ere Mange af disse Lodsgutter ganske unge Drenge, og ikke saa ganske sjelden med liden Øvelse. De ere dog i en haard Skole, og naar de, som beskrevet, ere overladte til sig selv, ere de bragte i en Stilling, hvori de tvinges til alene at stole paa egen Omtanke, og Faren fremkalder, skjærper og udvikler deres aandelige Krefter. Jeg har kjendt flere af disse Gutter, som have været mørkredde paa Landjorden, [40] enkelte i temmelig høi Grad; men jeg har aldrig hørt, at Frygt for Mørket, i den Forstand, besværer dem paa Søen, naar de i de lange Høstnætter ere saa ganske alene i Mulm og Mørke. Jeg tænker mig, at deres Indbildningskraft og alle deres Aandskrefter ere saa optagne og anspendte af deres Stillings Farlighed, og af den tvingende Nødvendighed af uhindret at kunne bruge alle sine Evner, at der saa at sige ikke er levnet Rum for dunkel, ubestemt, overtroisk Frygt. – Mangen Gang maa disse Gutter, naar de treffe Modvind, holde ud i 2, 3 eller 4 Dage og Netter, og dette er utvivlsomt den haardeste Side af Lodslivet. Men iblandt en Hvaløerbaads mange fortreffelige Egenskaber er ogsaa den, at om Veiret er nogenlunde moderat, kan man stryge Seilet, hale Fokken ikke fuldt kloss, optage Rorpinden, og lade Baaden skjøtte sig selv; den ligger da paa Veiret, dukker op og ned og, som Lodserne udtrykke sig, flyder paa Søen som en And. Under saadanne Omstændigheder kan Lodsgutten gaa ned og koge Kaffe, og det har hendt, at naar han har været aldeles udmattet af lang Vaagen, har han vovet at lægge sig til at sove uden at frygte stort for andet end at blive overseilet af et Fartøi. – Mange kunne vist synes, at de Farer, en Hvaløer-Lods eller hans Gut er udsat for, ere som Intet at regne mod de Farer, under hvilke Nordlandsfiskeren driver sin daglige Dont. I visse Dele er dette visselig saa. Nordlandsfiskerens aabne Baad, hvor hensigtsmæssig den forresten kan være, kan som Søskude ikke sammenlignes med en Hvaløerbaad; men Hvaløerlodsens Bedrift er af den Beskaffenhed og saa møisommelig og farefuld, at man vistnok kan give hans fortræffelige Baad Æren for, at han slipper forholdsvis saa let fra det. Uagtet Lodserne stadig holde Søen i næsten alslags Veir paa en Kyststrækning, hvis Farlighed i Mørket og usigtbart Veir tilfulde er bekjendt, omkomme kuns faa af dem paa Søen, og naar dette sker, er det gjerne saa, at Lodsen falder i Vandet ved at borde et Fartøi, eller at han ruller overbord, men høist sjelden at hans Baad gaar under, med mindre han er saa uheldig at komme op i en Brending. En enkelt Gang [41] imellem kan en Lodsgut seile sig bort, gjerne paa sidstnævnte Maade; men endog dette sker meget sjelden. Det er utvivlsomt, at dette Held for en væsentlig Del maa tilskrives de gode Baade.»

Til denne nu beskrevne Bedrift var det altsaa, at Hvaløerbaaden blev bygget, og hertil kom, at Baadebyggerne gjerne vare Sømænd selv.

«Baadens gode Egenskaber, siger Hr. Goodchild fremdeles, ere Resultatet af lang Erfaring og skarp Iagttagelse, netop af Folk, som vare allermest kompetente til at bedømme Baadens Godhed og opdage og rette paa mulige Feil i Bygningsmaaden og Seilføringen. De bedste og dygtigste Baadbyggere, eller ialfald flere af dem, have tillige været Lodser og have gjerne selv brugt de Baade, de have bygget, nogen Tid førend de solgte dem. De havde saaledes den bedste Anledning til strax at opdage Mangler og, næste Gang de byggede, at rette paa dem, saavel som at indføre paatænkte Forbedringer.»

Og saaledes lykkedes det dem med disse Forbedringer, at Hvaløerbaaden kom i Ry som udmærket Seil- og Søbaad, uagtet den egentlig hører til samme Klasse af Lodsbaade, som ogsaa bygges paa Vestlandet, som man her siger, eller paa Kyststrækningen vestenfor Færder. Skjønt Hvaløerbaaden koster mindst Del mere end en ligesaa stor Baad fra Vestlandet, ere dog mange blevne kjøbte af Lodser vestover til Lindesnes, ja alt til Egersund; to af dem ere ligeledes blevne sendte som Mønsterbaade den ene til Østersøen, den anden til Holland – den sidste ved Hr. Goodchilds egen Medvirkning.

Hvaløerbaadens Fortrin fremfor de vestlandske Lodsbaade skal især vise sig under Krydsing.

Det er selvfølgeligt, at enkelte Baadbyggere have udmærket sig fremfor andre. Der har været en hel Familie paa Spierøen, som altid har havt flinke Baadbyggere i sin Midte, Søn efter Fader. Endnu er en af dem tilbage, Lods Arne Jensen Spier, en af Bygdens sindigste og i sit Fag dygtigste Mænd.

Men, efter disse Antydninger om Baadbyggeriets Udvikling [42] paa Hvaløerne maa her tilsidst anføres dette Mærkelige, at Kunsten har begyndt at tabe sig blandt Bygdens egne Folk og flyttet sig til de to Nabobygder Onsø paa den norske Side og Øen Koster og deromkring paa den svenske. Baadebyggere her synes at ville overfløie dem paa Hvaløerne, af hvem de dog oprindelig have lært Arbeidet. Det er allerede kommet dertil, at ikke faa af de Baade, som nu høre hjemme paa Hvaløerne, ere byggede af Folk fra hine Steder. Det gaar til saaledes, at naar en Mand vil have sig en ny Baad, skaffer han Materialier tilveie og faar en af hine Baadbyggere til at komme til ham og for en omakkorderet Betaling bygge Baaden hjemme hos Eieren. Aarsagen er nok mest, at selve Hvaloermendene gjerne have meget Andet at bestille og i det Høieste drive Baadarbeidet som Bisyssel om Vinteren, hvorimod Baadebyggere fra de andre Steder lettere kunne faaes til Hjelp, og navnlig de fra den svenske Side, som svenske Arbeidsfolk i Almindelighed, arbeide billigere. – Men selv de af dette Slags Baade, som bygges paa Onsølandet eller Koster selv, have dog Navn af Hvaløerbaade. Det var Tilfælde selv med den «Hvaløerbaad», som var udstillet af en norsk Mand og vandt 1ste Premie i Bergen 1865, at den var bygget af en svensk Baadebygger fra Koster.n14

Grunden til, at Baadbyggeriet som antydet falder dyrt paa Hvaløerne, er den, at her er ondt for Eg. Hidtil har man kjøbt Egematerialier stykkevis og efterhaanden inde i Christianiafjorden; men nu er Eg næsten ikke at faa og ialfald saa dyr, at det næsten ikke kan stoppe at kjøbe den. Følgen er, at i de senere Aar ere flere Baade blevne byggede af Fure, hvilke Baade ere tjenlige nok for en Fisker med hans Makrelgarn; men Lodsen maa have Egebaad for at kunne modstaa Stormens og Søens Magt. En Hvaløerbaad (22 Fod i Kjolen) uden Seil, blot med Mast, og uden andet Tougverk end Staget, [43] koster fra 200 til 240 Spd.; i fuld Stand, med Seil og Alt, kommer den paa over 300 Spd. Flere af Lodserne fra Vestlandet have nøiet sig med halvslidte Baade herfra, saasom de ikke have lang Udseiling og ikke behøve at holde Søen stadig, som Hvaløerlodsen maa.

«Fremgangsmaaden med Byggingen, fortsætter Meddeleren, er meget primitiv. Man har ingen Tegning, knapt nogen fast Plan, men kun nogle løse Regler at rette sig efter, som man lemper efter Omstændighederne og de forhaandenværende Materialiers Beskaffenhed. Redskaberne ere ogsaa faa og simple: en Haandsag, en Høvel, en Øxe, et Hugjern, et Bor, en Hammer og den uundværlige Tollekniv. Et Slags Skrue benyttes undertiden til at skrue Naaderne sammen. Man bygger saaledes, som man siger, «vildt», idet man stoler paa Øiemaal og Øvelse. Ofte har jeg moret mig med at se Baadebyggeren trække sig sagte baglens, holdende Øxen ved Enden af Skaftet, saa at Øxehovedet faldt ned i lodret Stilling, og stillende den med udstrakt Arm mellem sit Øie og Baaden for paa denne Maade at tage Maal efter Sigt paa en eller anden Del af Arbeidet. Man kan sige, at hele Arbeidet gaar efter et Greb; men dette Greb har Øvelsen gjort saa sikkert, at Baaden aldrig kan siges at være ganske mislykket, og det hører til de yderst sjeldne Tilfælde, at Konstruktionen er væsentlig feilagtig. Ingen Baadbygger er dog paa Forhaand sikker paa Udfaldet af sit Arbeide; han kan først under Arbeidets Fremskriden komme til at danne sig en nogenlunde bestemt Formening om, hvorledes Baaden vil blive. Den flinkeste Baadebygger bygger derfor høist ulige Baade.»

Der medgaar en 2000 Nagler til en saadan Baad. «Distancen mellem hver Nagle er 4 Tømmer eller lidt over. Man maaler denne Distance paa følgende primitive Maade: Baadbyggeren spender ud den ene Haand saa meget, han orker, og ved Enden af Tommel- og Langfingeren sætter han et Mærke paa Bordet ved Naaden, og i disse Mærker skal der bores Hul til en Nagle; midt imellem disse to sættes en tredie Nagle. Den ene Mand kan have en større Haand end den [44] anden og følgelig spende længer med Fingrene; men Forskjellen bliver ialfald ikke stor.»

Den udførlige Beskrivelse af det egentlige Bygningsarbeide og af de enkelte Dele, som Baaden sammensættes af, maa forbigaaes her, og om Riggen skal kun tilføies en Antydning om, at som der for en Menneske-Alder siden var delte Meninger omgaaende den nye Indretning med Dæk paa Baaden, saa er der nu for Tiden adskillig Overveielse og Meningsulighed mellem Lodserne omgaaende Riggen; denne har Dæksbaaden egentlig taget i Arv fra den aabne Baad, og nu er der netop Spørgsmaal om visse Tillæmpninger, paa Grund af at Baaden mere har nærmet sig til Lighed med et Skib.

Ved selve Baaden eller Fartøiets Skrog ville Lodserne eller Baadebyggerne for Tiden ikke høre om nogen Forandring. Meddeleren tænker sig dog, at der endnu monne være Rum for Fremskrid, og Forbedring. Han siger: «Engelske og amerikanske Skippere og Sømend, kyndige Folk, som have været hos mig, og som kjendte noget til Hvaløerbaadene og villig indrømmede deres gode Egenskaber, vare af den Formening, at de ere for klodsede og for tunge. De vilde, at man skulde bygge dem med tyndere, men dobbelt saa mange, eller flere Baand (Spanter), hvorved man vilde opnaa at kunne bruge mindre tykke Bord end 1¼ Toms. De sagde, at Baadene ved denne Bygningsmaade vilde vinde betydelig i Lethed og Styrke, og rimeligvis ogsaa i Hurtighed. Hermed er dog at bemærke, at det er uvist, om det vilde være hensigtsmæssigt at bygge af tyndere Bord, hvor man benytter Trænagler, og skulde man ty til Jernklink, vilde Baaden tabe meget i Varighed.»

Men Udsigten til, at der skal lægges an paa Forbedring med Hvaløerbaaden, hænger sammen med det Spørgsmaal, om Kunsten fremdeles skal trives i dens oprindelige Hjem paa Hvaløerne, eller om den, som det paa en Tid har seet ud til, skal flygte derfra til andre Steder, og som et Middel til at forebygge dette forestaar Hr. Goodchild aarlige og festlige Kapseilinger.

IV. Videre Kysten langs

[45] Forrige Kapitels Baadbygging hører jo Kysten til; næstforegaaende Kapitel gav ogsaa et Billede fra, hvad vi i udvidet Forstand kalde Kyst-Distrikterne. Under nærværende Overskrift skal jeg tilføie, hvad mere jeg har at melde fra Kysten. Jeg skal begynde i Finmarken og gaa ned over til Stavanger, en Kyststrækning, saa lang og saa mangfoldig formedelst dens Uendelighed af Fjorde og Bugter og Vige, af Øer og Holmer og Skjær, at Magen kanske ikke findes paa Jorden. Jeg skal standse hist og her paa min Vei og fremdrage nu et, nu et andet Exempel paa Husflidens Tilstand; vi ville derved faa gjøre adskilligt Indblik i selve Huslivet eller Folkelivet, og dette udmærker sig i dette Strøg af Landet derved, at saasom Fiskeriet spiller en Hovedrolle, og dette hidtil ikke har været Gjenstand for en saadan offentlig Opmærksomhed i senere Tider som f. Ex Landbruget, der jo har givet Anledning til saa mange Oplysnings-Bestræbelser, saa er baade Folket og dets Stel og Væsen derhenne endnu saa temmelig urørt og ukjendt.

1. Finmarken

Vi maa erindre, at her ere vi nordenfor det gamle Norge og den gamle norske Folkestik. Her bo Finner og norske Nybyggere imellem hinanden. Vel er det allerede nogle Hundrede Aar siden, at norske Folk begyndte at sætte sig ned her; men denne Begyndelse er dog ny at kalde imod den ukjendte Fortid, da Selve Norge blev bebygget op til Finmarkens Grendse. Og med Hensyn til det Paafaldende, jeg strax skal berette fra Finmarken, skal jeg endvidere minde om to Ting: den første er, at en stor Del af de norske Nybyggere, som kom herop i den danske Tid, sikkerlig var Udskud af Befolkningen og det fra Byerne, som blev sendt op til Finmarken, for at Fiskeværene skulde blive befolkede; og den anden Ting er, at man selv i den senere Tid har seet mange beklagelige Exempler paa, at Nybyggere fra Sørlandet have ondt for at holde sig under dette Polarlands [46] ugunstige Klima, saa allerede Efterkommerne i 3die Led synes ligesom vanslægtede eller staa mærkelig tilbage med Hensyn til baade legemlig og aandelig Kraft.

Fra Maasø Præstegjeld, omkring Nordkap, med ikke fuldt 1000 Indbyggere af Nordmænd og Finner (Lapper),n15 maa jeg i Beretning af Lensmand Fredriksen lese dette Paafaldende, at blandt Nordmændene er Husfliden ringere end blandt Finnerne. De norske Kvinder bruge ikke engang at væve (som Undtagelse fremheves udtrykkelig fire konditionerede Familier, hvor Vævestolen er i Gang); men hos Finnerne ser man, at Mændene tildels udføre Kjøkkenarbeide, for at Kvinderne skulle faa mere Tid til at væve, hvorfor de ikke alene ere selvhjulpne med Vadmel, men endog have at selge til Landhandlerne og til Hammerfest By, hvor da de Norske maa kjøbe. Deraf ikke alene en misligere økonomisk Tilstand hos Nordmændene; men «man har havt flere Exempler paa, at Personer, som saa at sige have sovet Tiden hen den lange og mørke Vinter, ere blevne syge i deres bedste Aar, hvorfor de ere blevne en Byrde for Fattigvæsnet.»

Efter Lensmandens udførlige Beskrivelse kan Husfliden nærmere opregnes saaledes:

Paa Nordmændenes Side: Kvinderne holde Husets Folk med Strømper og Vanter, Mændene forfærdige og vedligeholde Fiskeredskaber (Torske- og Seigarn, Line- og Vabrug, Synke- og Dragnod), de holde sine Baade vedlige og gjøre af Nyt til Husets Brug simple Trætopper, som Bøtter, Stamper og Melkeringer. Flere Mænd sy Sko upaaklageligt, og to ere gode Smede.

Paa Finnernes Side: Foruden den omtalte Væving have Kvinderne paa sin Part det Arbeide at sy de Sko (Komager og Skaller) samt Faareskindspelse, som Familien bruger, og næst efter at deltage i Madstellet, som nævnt, sysle Mændene [47] med at forfærdige Fiskeredskaber og Trætopper ligesom Nordmændene; desuden er der mellem Finnerne fem gode Smede, som gjøre Øxer og Knive, trække op Bøsser, baade Rifler og Haglgeværer; fremdeles smede nogle af dem Haakjærringlenker og Angler m. m. 3 Finner forstaa sig paa at bygge Baade, skjønt de af Mangel paa Trævirke mest maa indskrenke sig til at istandsætte gamle Baade.

Fra Vardø har jeg gjennem Formandskabets Ordfører faaet følgende Meddelelse:

«Det er desverre ikke noget vidtløftigt Arbeide at beskrive Husflidens Standpunkt i Vardø Præstegjeld, da der formentlig er faa Steder, hvor den staar saa lavt som her. Aarsagen hertil maa vistnok søges i den forholdsvis lette Pengefortjeneste, der bringer Folk til heller at kjøbe færdige Husflidsprodukter, eller hvad der træder i Stedet for dem, end i Hjemmet at anvende Tid til at tilvirke dem og derved søge at spare paa Skillingen. Baade Mænd og Kvinder forstaa desuden sjeldent at tilvirke Husflidsprodukter, og naar de befatte sig dermed, bliver Produktet gjerne ikke alene smagløst, men ogsaa daarligt.»

«De faa Arbeider, der henhøre under Husfliden, og som drives her, ere:

1) Syning af Komager og Pelse i Landistriktet af Søfinnernes Kvinder, dels til eget Brug, dels maaske til Salg, men i liden Maalestok.

2) Istandsættelse af Skotøi og Syning af nyt, det Sidste da kun og det endog sparsomt i Landdistriktet, da de Fleste ogsaa i Landdistriktet kjøbe nyt Skotøi enten hos Byens Haandverkere eller i dens Kramboder.

3) Vævning baade i Byen og Landdistriktet, kun af Faa og da mest af Tøier, der bruges til Kvindernes Beklædning.

4) Strikning af Søvanter og Strømper til eget Brug, meget sjelden til Salg.

Tøier til ydre og indre Beklædning kjøbes for det meste hos Byens eller reisende Handlende, tildels ogsaa Vanter og Strømper.

[48] 5) Forfærdigelse af Søklæder af Skind. Disse kjøbes dog formentlig hyppigst færdige af udenbygds Folk.

6) Knytning af Spærregarn, i Landdistriktet til eget Brug, i Byen for en Del til Salg; Arbeidet udføres ogsaa af Børn. Spærregarn bruges til at sammenbinde en Fiskespærre (to Rundfisk), naar den skal hænges over Raaveden til Tørring. Spærregarn knyttes af optravlet gammelt og nyt Tougværk, eller sjeldnere af Hyssing. Til Salg ca. 1,000,000 Stk., værd 400 Spd.

7) Syningen af Klæder baade til Kvinder og Mænd, især til de sidste, udføres i Byen af Haandværkere, eller Andre, der især sysle dermed. I Landdistriktet blive Klæderne, forsaavidt de ikke kjøbes færdige i Byen, almindeligere syede i paagjældende Huse.»

Netop fordi man kan skjønne det er smaat med Husfliden i disse Egne, synes jeg det skulde være dobbelt interessant at se en ret omstændelig Forklaring om Forholdene. Her er rimeligvis meget iveien for Hus-Industriens Opkomst; men den antydede Omstændighed, at den tilflyttede norske Befolkning har vanskeligt for at holde ud under den lange Mørketid, leder kun Tanken hen paa, at passende huslige Sysler vistnok skulde virke til at gjøre Livet heroppe hyggeligere og taaleligere, hvorfor det vilde være kjært at se ethvert noksaa lidet Tegn til Forandring. Man skulde ogsaa tro, at nogen Husflid maatte kunne trives ved Siden af Fiskebedrift, da denne jo ofte hindres flere Dage i Rad, formedelst Uveir.

Politiske Hensyn have paa en Maade gjort det til et Livsspørgsmaal for hele Norge, om Finmarken er et saadant Land, at norske Folk kunne trives og det norske Folkeliv blive fremherskende der. Et af Mærkerne paa dette og en af Betingelserne for dette vil være, at saadan Husflid, som vi ere vante til at tænke os som uadskillig fra et lykkeligt norsk Husliv, kan plantes og rodfæste sig der.

Særstilt maatte Finnernes Husflid, saa simpel den end monne være, sikkerlig være interessant at betragte nærmere. Den blev beskrevet meget godt for et Hundrede Aar siden af Leem i hans [49] udmærkede Bog om Finmarken, og om Nogen vilde tage for sig denne Beskrivelse og sammenligne Nutidens Tilstand, vilde han ligesom kunne maale Folkets Fremskridt. En stor Del af det, Finnerne kunne, have de lært af Nordmændene og Svenskerne, og fordi deres Fremskridt kun ere smaa, kan man hos dem finde saadanne oldtidsmæssige Ting i fuld Brug som opstaaende Vævstol og Haand-Rok, der nu ere saagodtsom aflagte i de norske Bygder. Meget af Finnernes Klædnings-Skikke synes ogsaa at have været Efterligninger af ældgammel norsk Brug, som man tildels finder Levninger af i vore mest gammeldags Bygder. Men paa den Maade kan Finnernes Stel tjene til Oplysning om vore egne Forfædres.

2. Senjen-Egnen

a. Berg og Thorsken.

Naar vi paa Tilbagereisen fra Finmarken spørge efter det egentlige gamle Norge, hvor vort Folk hørte hjemme fra umindelig Tid, saa er Senjen det første Bygdelag, vi komme til, og trods Naboskabet med Finmarken finde vi derfor et fuldstændig norsk Folkeliv allerede her.

I Sammenligning med sydligere Lande er det en saare prøvsom Omstændighed for vort Fædreland, at det er saa overmaade vidtstrakt og saa yderlig tyndt befolket. Det falder vist vanskeligt for Udlændinger at tro, at der virkelig kan være nogen Civilisation i dette Land. Nu vel, Senjen hører igjen til de norske Egne, hvor Landets Beskaffenhed er allermest ugunstig, og hvor Folket altsaa boer allermest spredt, og er der igjen nogen Forskjel mellem de enkelte Smaabygder, som Senjen bestaar af, saa gjøre vel disse Folkelivets Prøvelser sig sig mest gjældende i den Bygd, som vi nu skulle besøge, nemlig Præstegjeldet Berg, med Annex-Sognet Thorsken, beliggende yderst ude mod Nordishavet, paa Udsiden af den Ø, hvem Navnet Senjen egentlig tilhører. Det er en stor og høifjeldet Ø; Veien fra den nævnte Bygd tvers over Den til Folk paa den anden Side er vist yderst besværlig; den meste [50] Færdsel foregaar ialfald til Baads rundt om; men dette er en af vore haardbareste Kyststrækninger, usædvanlig vanskelig ikke alene formedelst Beliggenheden mod det aabne Hav, men tillige fordi den er opfyldt med farlige Grunde og Skjær. Og dertil kommer, at, som nedennævnte Meddeler bemærker, lever Præstegjeldets lille Befolkning, kun 810 Mennesker ialt, skilt ad i sex Fjorde med skarpe «Odder» eller anseelige Forbjerge imellem, saa at Folket i hver enkelt Fjord danner som et lidet Samfund for sig selv og maa være betænkt paa at kunne hjælpe sig selv med fast alle Ting.

Fra dette mærkelige Sted er jeg saa heldig at kunne meddele følgende udførlige Beretning af Sognepræsten Hr. E. F. Holmboe.

Næst efter at have omtalt, hvorledes Fiskeriet maa være Hovednæringen her, og hvorledes hin Afsondring i Fjordene gjør, at det ikke kan lønne sig for nogen Haandværker at slaa sig ned i Præstegjeldet, fortsætter han saa:

«Faktum er derfor ogsaa, at hver Mand i Berg og Thorsken er Fisker og kun dyrker de smaa tarvelige Jordflækker, fordi de ere ham absolut nødvendige til Livets Ophold ved Siden af Fiskerierne. Naar derfor undtages en i Thorstens Sogn født og opvoxet Mand, der – vanfør i begge sine Hænder og saaledes afskaaret fra Deltagelse i Fiskerierne – ubegribelig nok har kunnet gjøre Snedker- og Rokkedreierfaget til sit Levebrød, samt en ifjor til samme Sogn ankommet Snedkersvend fra Trondhjem, findes i dette Præstegjeld Ingen, hvis fornemste Næringsvei er et Haandværk, med mindre det skulde være en eller anden af Søen udslidt Mand, der har maattet ty til, hvad han i sine tidligere Dage har kunnet erhverve sig lidt Øvelse i.»

«En naturlig Følge heraf er, at Alle ere henviste til sig selv for at afhjælpe denne Mangel paa Haandværksfolk, hvilket er end mere indlysende, naar det her kan tilføies, at kun undtagelsesvis udføres det nødvendige Snedker-, Skrædder- eller Skomagerarbeide ndenfor Præstegjeldets Grændser.»

«Da Fiskerierne lægge Beslag paa hver Mands meste [51] Kraft, har han forholdsvis kun ringe Tid at opoffre paa Haandgjerninger udenfor det Nødvendige til sit Fiskebrug; skal desuagtet Arbeiderne udføres indenfor Præstegjeldets Grændser, maa de fordeles paa alle de Hænder, som paa nogen Maade ere brugbare dertil; – dette bevirker atter, at hvor et Talent i nogensomhelst Retning findes, der bliver det opelsket; med andre Ord: Nøden lærer Folk at arbeide, og paa saadan Maade erstattes da Mangelen paa faste Haandværkere ved Mængden af dem, der ere «nævenytne». Da nu Nogles Anlæg gaa i en Retning, Andres i en anden, saa tjene de forskjelliges særegne Gaver til et gjensidigt Supplement, idet Nabo hjælper Nabo. Dette er Husflidens korte Historie hersteds!»

«Tales der saaledes her om Husflid, da maa man for dette Præstegjelds Vedkommende indskrænke sig alene til at omhandle den, der tjener – jeg vil ikke sige Bygdens – men hver enkelt Mands Behov. Uagtet nu meget af dette Arbeide paa Grund af Mangel paa godt og tilstrækkeligt Værktøi selvfølgelig kun kan blive af simpelt og grovt Slags, saa bliver dog derfor ikke det Priselige i Husfliden mindre; thi paa denne Maade veed man at hjælpe sig selv, medens dertil behøves baade høi Grad af Flid og omhyggelig Nytten af Tiden, da den store Mangel paa Tjenestefolk gjør allehaande Krav til Familiernes voxne Lemmer saameget stærkere. Det er derfor ogsaa en rosværdig Kjendsgjerning, at Folket herude i det Hele taget er flittigt.»

«Det turde maaske være af Interesse at høre Antallet af dem, der i de forskjellige Retninger spille Haandværkernes Rolle; – til den Ende kan da hidsættes efterfølgende paalidelige Opgave, hvortil der paa Forhaand kun behøves den Bemærkning, at heri er Ingen medregnet, som alene kan hjælpe sig selv, men kun de ere medtagne, hvis Hjælp søges og attraaes af Andre og virkelig have udført saadanne Arbeider for Andre, medens der selvfølgelig findes Flere, der for sig selv udføre de Gjerninger, hvortil Andre trænge Naboers Hjælp, medens deres egne Husforholde saaledes optage deres Tid, at de ikke kunne afse Noget til Andre.»

[52] «Der findes i

«Af dette Antal er der naturligvis Enkelte, som befatte sig med flere af de nævnte Haandværk paa engang og som derfor ere opførte under forskjellige af Rubrikkerne, ligesom Graden i Dygtighed og deraf følgende Søgning er forskjellig. Nogle af de Opførte befatte sig mest med enkelt Gren af nævnte Arbeider; f. Ex. en Snedker i Berg gjør kun Ligkister; enkelte af Smedene gaa ikke videre end at slaa Knive og udføre andet saadant grovere Arbeide. I Thorsken bruger for det Meste hver Mand selv at barke sit Læder. Af Skomagerne befatte en Del sig kun med Skindhyre og Søstøvler. – Et Par af Baadflikkerne i Berg have endog vovet sig til at bygge og det ret gode Baade, medens en af dem i Thorsken skal have bygget en liden «Kumse» og for Øieblikket har havt Mod til at sætte en Skøite paa Stabelen; han har Foretagelsesaand nok, – Skade kun, at han siges at bygge for vegt ved at være for sparsom paa Spanter. – Skræddergjerningen er hovedsagelig overladt til den kvindelige Befolkning og burde maaske først være nævnt under den kvindelige Husflid, dog ere 4 af de opførte Skræddere Mand, medens til Gjengjæld 2de Mænd befatte sig med Spinding og Strikning for Andre. – Af Malere og Murmestere er der kun faa, – altfor faa, der ville paatage sig et saadant Arbeide for Andre; desflere derimod, som fjuske for sig selv.»

«Men der er en mindre iønefaldende Del af den mandlige Husflid, som ikke tør forbigaaes, og det er det Arbeide, som Udrustningen til Folkets egentlige Bedrift udfordrer. – Til Fiskeriet hører, at Baaden og Fiskeredskaberne stadig holdes [53] i Orden; dertil kræves de idelige Istandsættelser samt aarligaars Opsætningen af 4 Bøiler nye Liner (á 200 Angler pr. Bøile) paa hver fiskende Mand. Dette udgjør for Bergs Sogn temmelig nøiagtigt 332 Bøiler Liner og efter dette Forhold i Thorsken cirka 440 Bøiler, tilsammen 770 Bøiler. Hver Bøile kræver 1 Dags Arbeide til Lægning af Fortømmer, Paarøring af Angler og Fæstning af disse paa Linerne. Dette Arbeide udfører hver Mand for sig selv, – saavelsom Reparationerne i Aarets Løb; – en saadan Bøile Liner i fuld Stand koster 2½ Spd. Mindre væsentligt er det at nævne, at 2de Mænd befatte sig med at binde Sildegarn for Andre og 2de Mænd med at binde Torskegarn. I Regelen binder hver Mand selv, hvad han bruger deraf, medens ikke Alle eie Torskegarn. – – Naar nu tilsidst antydes alle de mange Smaaarbeider til Vedligeholdelse af Kjørler og Husets Redskaber, som forefalde i enhver Familie, er formentlig al den mandlige Husflid samlet.»

«Hvad nu den kvindelige Husflid angaar, da er en vigtig Gren af den allerede berørt, idet det er nævnt, at de ere Bygdens Skræddere baade for Mand- og Kvinde-Klæder, – og det kan da til deres Roes siges, at Befolkningen i det Hele taget baade er velklædt og ordentlig klædt, uagtet det kun som Sjeldenhed sker, at Nogen for Snittets Skyld lader sin Søtrøie sy paa Tromsø. – Men nærmere ligger det dog først at tale om deres Spinding og Vævning og Strikning, der er forholdsvis ikke Ubetydelig.»

«Spindingen staar vel altid i et vist Forhold til Vævningen og Strikningen, hvorfor disse bør omtales først.»

«Om Vævningen er jeg istand til at oplyse, at der i 1865 er vævet i Bergs Sogn 2760 Alen og i Thorskens Sogn 2425 Alen udelukkende Stof og Vadmel, der altsaa har Spinding af Uld til Forudsætning. Dette udgjør paa Præstegjeldets 147 Familier 5185 Alen eller gjennemsnitlig lidt over 35 Alen i hver Familie. Forholdet vilde stille sig lidt bedre, om man kunde undtage de mange Inderstfolk, der paa Grund af Mangel paa Plads ikke kunne komme til at væve, men saa bøde [54] maaske disse igjen paa det rette Forhold ved at overtage en Del af Spindingen og Strikningen. Efter Folkets enstemmige Vidnesbyrd er forøvrigt Vævningen langt ringere nu end før for nogle Aar tilbage paa Grund af Bomuldsgarnets høie Pris, idet man ikke længer finder Nogen, der væver Bomuldslærred, hvilket tidligere var temmelig almindeligt, – medens den Kvantitet af Uld, som Præstegjeldet har, er begrændset.»

«Med Hensyn til Strikningen, da gjælder her som i det Hele taget i Nordland, at der aldrig er Spørgsmaal om Andet, end at alle Fødder fra de største til de mindste selv i den allerfattigste Familie skulle være ordentlig forsynede med Strømper, allermindst 2 Par til hvert Par Fødder. Saadant vides aldrig at være kjøbt. Af de for hvert voxent Mandfolk nødvendige Søstrømper (vægtig 3 á 4 Mk. Uld) og store Søvanter (vægtig 1 Mk.), af hvilke sidste Enhver i Regelen har mindst 2 Par, stundom 3 og 4 Par, kan det undtagelsesvis have hændt, at en eller anden Løskarl i Lofoten eller paa Finmarken, naar Nøden har krævet det, har forskaffet sig et enkelt Par. At holde alt dette vedlige og i Orden fordrer ikke ringe Strikning, da en Fisker gjennemsnitlig behøver 1 Par nye Søstrømper hvert andet Aar og mindst 2 Par Søvanter om Aaret, uanseet Paastrikninger. Det er saare vanskeligt endog kun tilnærmelsesvis at komme efter, hvormeget Uld der bruges til Strikning, men efter Samtale med Kyndige er det paa langt nar ikke formeget sagt, at 3 Mk. Uldgarn strikkes op pr. Individ gjennemsnitlig taget for Fattig og Velstaaende, Barn og Voxen; – dette udgjør tilsammen for Præstegjeldet 2430 M. eller pr. Familie cirka 16½ Mk. (lavt regnet) aarlig.»

«Nu tør man spørge efter Spindingen! Af de i Thorsken vævede 2425 Alen var 617 Vadmel og 1808 Stof, og hvis Forholdet har været det Samme i Berg, nemlig ¼ af første og ¾ af anden Slags, saa vil der være vævet 690 Alen Vadmel og 1970 Alen Stof i Berg, eller tilsammentaget for Præstegjeldet 1307 Alen Vadmel og 3778 Alen Stos. Da nu almindelig regnes 1 Mk. Uldgarn til 1 Alen Vadmel og det Samme til 2½ Alen Stof, saa udgjør dette for Præstegjeldet [55] 1307 + 1511 Mk. = 2819 Mk. spundet Garn o: pr. Familie lidt over 19 Mk. Uldgarn. Naar hertil lægges de til Strikningen brugte 16½ Mk., og man ikke regner, hvad der spindes af Hamp til Torskegarn eller af Bomuld til Lysevege, hvad der af og til træffer uden vel at kunne kaldes almindeligt, saa ser man, at Spindingen gjennemsnitlig i hver Familie er aarlig omtrent 36 Mk.»

«Det Resultat, man med Hensyn til den kvindelige Husflid kommer til, er altsaa, at der gjennemsnitlig i hver Familie (hos Fattig og Rig, Gaardmand og Inderst) spindes mindst 36 Mk. Uldgarn, strikkes mindst 16 Mk. og væves mindst 35 Alen samt desuden syes alle Yder- og Underklæder til alle Familiens (i dette Præstegjeld gjennemsnitlig 6) Medlemmer med Undtagelse af en og anden Søtrøie, der syes i Byen.»

«Til den rigtige Belysning af dette maa tilføies, at den Omstændighed, at alt Mandkjøn over 15 Aar stadig sysselsættes af Fiskeribedriften, deres Hovednæring, samt de forannævnte Haandgjerninger, derhos ogsaa af deres lange, besværlige Reiser dels for at afhænde deres Produkter og hente deres Livsfornødenheder, dels ogsaa for at hente fra Skovbygderne deres ikke ubetydelige aarlige Forbrug af Træmaterialier, – dette tvinger Kvinderne til for en væsentligere Del end andensteds at have sin Haand med i Gaardsbruget, medens de udelukkende maa røgte den Buskab, hvis Foder for en ikke ringe Del bestaar i Skav og Løbning, der Vinterdag tilveiebringes og beredes hovedsagelig efterhaanden som det behøves, ligesom Mangelen paa Tjenerhjælp ogsaa tvinger dem til at tage deres lige Del i Tilveiebringelsen af Ved og Torv. At det desuagtet er dem muligt at faa udrettet saameget som her opgivet, har vistnok for en væsentlig Del sin Grund i den Nytte, de forstaa at gjøre sig af deres Børn, idet et Barn i Regelen allerede fra 10 Aars Alderen er tjenstdygtig og modtages for Intet af hver Mand, hvis det er friskt og uden altfor store Udyder. Børnene bruges uanseet Kjøn dels til at passe de mindre børn, dels til at stelle i Kjøkkenet, dels til at hugge Brændsel, dels til at hjælpe til i Fjøset o. desl., alt eftersom de ere [56] gamle og stærke til; – ere de ogsaa lærvillige, kunne de sættes til at karde Uld og strikke eller spole. Saaledes faar Husmoderen vundet sig mangen Fristund som da ogsaa ærligen benyttes. – Men der er ogsaa andre Vanskeligheder og Besværligheder, hvorunder Husfliden har at arbeide herude, idet f. Ex. Enhver Maaneder i Forveien maa have havt Omtanke for at skaffe sig det til Virkningen Nødvendige af Uld, Bomuldgarn, Farvesager o. s. v. Disse Ting ligge ikke for Haanden saaledes som i de mere bebyggede Distrikter, hvor al Samfærdsel er hyppigere og lettere; – det maa ved Budsendinger skrabes sammen fra Fremmede ligesaavel som fra Venner og Kjendinger, fra Handelsmand eller fornemmelig fra Byen, hvorhen Leilighederne ere forholdsvis faa, ja i flere Maaneder af Aaret slet ikke findes; – her maa af disse Grunde indbyrdes laanes, tigges, kjøbes, og Budsendingernes Antal ere utallige; der gaar neppe nogen Leilighed fra Gaard til anden, uden at den maa passes og benyttes. Under saadanne Forholde, hvorom Ingen, der ikke har levet under dem, kan gjøre sig nogen fuldstændig Tanke, vil enhver skjønsom Dommer forstaa, at Arbeidet ikke er lidet. Her kan ikke gjælde samme Maalestok som andetsteds; thi det er vistnok let at regne sig til, at 36 Mark Uldgarn af forskjellig Slags Finhed efter den her almindelige Mening spindes paa 48 Dage, at 16 Mark Garn strikkes af en flink Strikkerske med tungvindt Strikkemaade i 24 Dage, og at 35 Alen væves under almindelige Omstændigheder paa 8 Dage (mere bliver det heller ikke her), – og at dette tilsammen er 80 fulde Arbeidsdage om Aaret, alene anvendt paa denne Gren af Husfliden, uden at tale om den Tid Kardingen fordrer; men hvad Tid der anvendes for at tilveiebringe det Fornødne, eller for at faa en Væv istand, eller hvad Tid der medgaar i Ventning og Skuffelser, det kan Ingen sige. Og just fordi Vævningen ikke foregaar i saa stor Maalestok, kan vel ogsaa mangt et Lettemiddel mangle. Sydpaalandet pleier man f. Ex. at bomme op det Garn, som skal rendes; her eie kun de Færreste Bommer og ofte maa man derfor nøste op Rendingen i Nøster – et sent Arbeide. Sydpaalandet findes paa [57] hver Gaard en Rendestol; her maa man reise til de Lykkelige, som have Saadanne eller Hus saavidt stort, at en Saadan kan opsættes. Sydpaalandet er i Regelen Tvende om at træde Traaderne i «Hovlerne», hvilket naturligen gaar mangedobbelt saa hurtigt som naar En skal sidde alene dermed, hvilket her er sædvanligt – o. a. d., hvorom Sagkyndige vide at give Besked. Dette gjør, at de 80 Arbeidsdage i Virkeligheden blive til mange, mange flere. Og saa kommer hertil det Uberegnelige Antal Dage, der medgaa til at sy alt det Tøi, der tiltrænges til Familiens indvendige og udvendige Beklædning.»

«Og hvilke Hænder er det nu, som kan afse saamegen Tid, som her antydet, til Husfliden? Det er – atter gjennemsnitlig – i hver Familie kun Husmoderens og 2/5 Piges, idet der nemlig findes kun 50 á 60 konfirmerede Piger (Døttre og Tjenestepiger tilsammen) for disse 147 Familier. Det er vel nemlig saa, at enkelte ukonfirmerede Piger ogsaa kan deltage lidt i disse Arbeider, – men det er allerede paapeget, hvorledes disses Gjerning i Regelen er en anden, for at Husmoderen skal kunne faa Tid til at gjøre, hvad hun gjør. Det er da saaledes den samme Husmoder, der maa have Opsynet med og deltage i sit øvrige Husstel, – passe sit Fjøs, hvor hun selv altid er øverste Budeie for at faa Foderet til at strække til, – være med i Tilveiebringelsen af en stor Del af Foderet og Brændet, – samt selv gaa med i Potetesageren Vaar og Høst og deltage i Høhøstningen og udføre Bagning af Brød og Støbning af Lys, – ikke at tale om det Beslag, hendes Smaaborn dog altid lægge paa hendes Tid og Opmærksomhed, om end de ældre Sødskende saa godt, de formaa, udføre Barnepigetjenesten, – denne Husmoder er det, som til samme Tid fremlægger forannævnte Spinding, Strikning, Vævning og Søm som Produktet af sin Husflid.»

«Med god Grund kan derfor Fliden og Arbeidsomheden fremhæves, hvilken ogsaa hos Kvinderne kommer tilsyne i den samme Gjensidighed i at udføre Arbeider – den Ene for den Anden, hvortil Ingen anser sig for god. Det kan derfor ligesaasnart hande, at Husmandskonen faar Gaardmandskonen til [58] at væve for sig som omvendt, ligesom jeg har seet en af vore bedste Gaardmænd og hans Kone være til Hjælp ved en Husmands Potetessætning for Dagløn, uagtet de ikke Hørte til samme Gaard. Til at forstaa det Naturlige i saadant Forhold tjener, at hver Mands Hovednæring er Fiskeriet, og dette borttager for en væsentlig Del Standsforskjellen mellem Husmænd og Gaardmænd; – de ere hinandens Jævnlige. Af liden Betydning er det formentlig at oplyse, at den gjængse Spindeløn varierer mellem 6 og 9 og Vævelønnen 4 á 5 pr. Alen.»

«Ja Fliden er tilstede, og den skal prises, thi den er til Folkets Hæder. Har derfor end dette lille Distrikt, fordi Folket er faatalligt og dets Kraft splittet ved, at det er delt i 2de Kommuner, liden Bæreevne, hvor det gjælder større Foretagender, og er der end Ingen, som kan kaldes Velstandsmand i den Forstand, at han raader over Kapital større end høist nogle Hundrede Dalere foruden sine Eiendele af Jord, Huse og Redskaber, saa gjælder det dog om en større Flerhed, at de ere, om ikke gjældfrie, saa dog solvente, og det er Undtagelser, at Nogen er sunket ned i en saadan Armod, at han ei har Haabet om at reise sig, hvis blot Fiskerierne vilde give Lidt af sig. Fattige, saadanne som sydpaa Landet ofte mødes, ser og kjender man ikke her. Dette tør vel ansees som de gode Frugter af jævn Flid i Husene ligesaameget som af Fiskerierne. Med jævn Formuesforfatning gaar i Regelen ogsaa jævn Oplysning Haand i Haand; – det gjælder derfor ogsaa ved en upartisk Dom om Folket i Berg og Thorsken – tvert imod den her Nord almindelige Mening –, at det er jævnt oplyst og tør stille sig i denne Henseende ved Siden af Distrikterne flest Landet over. At Dommen selv i de nærmest tilgrændsende Bygder i denne Henseende har været feilagtig og skjæv, har dels sin Grund i Stedets yderst afsondrede Beliggenhet, der har afskaaret det Forbindelsen med ethvert andet omliggende Sogn, dels ogsaa deri, at det først er i de sidste 20 Aar, at dette Præstegjeld har begyndt at reise sig ud af en Armod, som det ved Fiskeriernes totale Feilslagning i Begyndelsen [59] af dette Aarhundrede var sunket ned i. Efterhaanden som Kjendskab til den nærværende Slægts Arbeidsomhed og Drift paa dette afsides Sted kan blive udbredt, vil nok Dommen forandre sig, og man vil tilkjende ogsaa dette Steds Arbeidsomhed og Flid og Oplysning den velfortjente Agtelse.»

b. Balsfjorden.

En lignende Tilstand som den, Hr. Holmbo saaledes har skildret for Berg og Thorsken, er der, som venteligt, i en af de nærmeste Fjordbygder, indenfor, nemlig Balsfjordens Præstegjeld. Jeg ser det af en kortere Beretning fra Sognepræsten, Hr. Brun, som blandt Andet yttrer, at han havde ikke været længe i Bygden, før han blev opmærksom paa, at Folk her i Almindelighed ere selvhjulpne i langt høiere Grad end hvor han var kjendt sydpaa i Landet. Paa Grund af Folketomheden kan det lidet lønne sig for Haandværkere at sætte sig ned her, og formedelst Mangelen paa Haandværkere maa Indbyggerne øve sig i forefaldende Arbeider selv. Men følgende lille Exempel viser, at man gjør sine Sager godt. «De større Baade, siger Hr. Brun, kjøbes almindelig i Lofoten af Ranværinger. Seil kjøbes imidlertid ikke med Baadene; men som oftest arbeider Enhver Seil til sin Baad. At arbeide et godt Seil ansees sydpaa for en ikke liden Kunst; i en Fjordbygd, hvor jeg er kjendt, maatte man til et andet Præstegjeld for at faa sine Seil arbeidede. Og dog ere de selvgjorte Seil her baade godt skaarne og nok saa pent arbeidede.»

Dog skinner det igjennem, at ogsaa her en vis Arbeidsfordeling er gjennemført, saaledes som Hr. Holmboe saa smukt har paaviist det for Senjens Vedkommende, og det Billede, han har givet, kommer fra nu af til at følge mig hele Kysten ned igjennem. Hvad jeg selv mest har lagt Mærke til under mine Reiser paa Vestlandet, f. Ex. i Søndfjord (Kap. 2), det er, at Bønderne øve sig i og drive paa saa mange Ting, og tidt har det seet ud for mig, som om de gaa for vidt i den Retning. Men ved saaledes at leve sig ind i Forholdene og se saanøie efter, som Holmboe har gjort, finder jeg det [60] høist rimeligt, at man overalt vil finde adskilligt af denne naturlige Arbeidsfordeling, efter de ulige personlige Anlæg og Evner som der er i hver liden Bygd eller Grænd.

3. Throndhjems Stift

Det er fremdeles de ydre Bygder, her tænkes paa, Øerne og de nærmeste Fjorddistrikter.

Her vil man kunne finde Arbeidsfordeling af et noget andet Slag, formedelst den ulige Naturbessaffenhed i Fjorddistrikter og i Havbygder, hvor Samfærdselen er let, saa Udvexling kan foregaa mellem Bygd og Bygd.

a. Vestnæs.

Vestnæs ved Romsdalsfjorden er et Fjorddistrikt, med Jordbrug til Hovednærmg og Fiskeri til Binæring. Følgende Uddrag af Kirkesanger J. Brovolds Beretning viser, hvilken vakker Tilstand der kan være i saadan Bygd.

«Ingen har stor Formue, men den, som er, er nogenlunde jævnt fordelt, og Enhver arbeider paa at være selvhjulpen og at kunne gjøre Hvermand Ret og Skjel. For at naa dette Maal, ere alle Hænder fra Barnets til Oldingens sent og tidlig beskjæftigede med et eller andet Arbeide, Gaardmanden som Husmanden og Indersten, og Gaardmandskonen som Husmandskonen og Tjenestepigen, uden Forskjel.»

«Manden og Drengene arbeide Kop og Kjørel og de almingelige Gaardsredskaber, medens Kvinderne spinde og væve Lærred, Strie, Værken og Vadmel. I de fleste Huse syr Mandfolkene selv sine Sko og Støvler samt lapper disse, naar det behøves. Skomager leies kun af og til, om end noget mere nu end forhen. Kvinderne sy for det meste sine egne Klæder, saa at Skrædder i Regelen kun leies til at sy Mandfolkenes Klæder. Skrædder og Skomager ere Bygdens Folk, aldrig udenbygdes fra. De nævnte Hus-Arbeider udføres i Regelen om Vinteraftenerne og naar Uveir hindrer Folket fra at arbeide ude.»

[61] «De fleste voxne Mandfolk hersteds ere Tømmermand og drive denne Syssel saasnart de kunne bruge Øx, Høvel og Hammer, ligesom de fleste ere øvede i og drive meget med Haandsagskjæring, og de udføre disse Arbeider ikke alene til Bygdens Behov, men tillige i de nærliggende Byer, Molde, Aalesund og Christiansund, og i de omliggende Landdistrikter samt ude paa Romsdalsøerne.»

«Eng- og Agerploge og Harver arbeides af Bygdens egne dygtige Smede, ligesom Øxer, Græv og Havrer og hvad andet almindeligt Smedearbeide man tiltrænger i Bygden. Treske- og Drøftemaskiner, der nu ere blevne saa almindelige, arbeides af Bygdens egne Mand, hvilke ogsaa arbeide adskillige af disse til Salg i fremmede Bygder. Kun faa ere Rokkedreiere; men de som ere forsyne ikke alene denne, men endog omkringliggende Bygder. Spindel- eller Dreierbænk er bleven meget almindelig og benyttes ret godt til Forfærdigelsen af de i Bygden fornødne dreiede Sager, som Brød- og Bagsteruller m. m. Et Par unge Mænd have begyndt at arbeide Geværer, især Rifler, ligesom de istandsatte beskadigede Bøsser; men denne Bedrift formenes endnu ikke at have været lønnende for dem. Ligesaa er der et Par andre Smede, som arbeide Stutorv (et Slags Smaa-Ljaaer). Flere forstaa at pudse Klokker og Uhre, og en 2–3 Stykker arbeide endog disse aldeles fra nyt af. En 3–4 Stykker drive Bogbinderarbeide, men kun som Bisyssel.»

«Som Fjorddistrikt tiltrænger Vestnæs en hel Del Baade. Af disse bygges de smaa, nemlig Faringer og Trerøinger, almindeligt i Bygden; de store kjøbes derimod almindeligst fra Volden, ligesom her tildels indføres adskillige Nordmørs-Færinger. Lars Hammeraas paa Helland har ide sidste 7–8 Aar drevet Skibsbyggeri, og bygget 10–12 større og mindre særdeles vellykkede og gode Søskibe. Det, han nu har paa Stabelen, er en svar Tremastring, der nu er udplanket og skal gaa af Stabelen med det første» (1866).

«Not og Garn bindes gjerne i Hvermands Hus i de lange Vinteraftener, eller naar man er ved Kvernen og maler eller [62] deslige. Ligesom det er Smaagutternes Arbeide foruden at binde Garn tillige at arbeide Trasseer, Baandgrinde m. m., naar de ikke deltage i Udarbeide eller gaa paa Skole, saaledes er det Smaapigernes Arbeide foruden at læse og passe Smaaborn tillige at karde Uld og at binde og stoppe Strømper eller at lappe Klæder.»

«Saasom flere af Bygdens Gaarde har Furuskov er det naturligt, at ogsaa dens Produkter foradles foruden til Bord og Planker m. m. tillige til Kop og Kjørel. Saaledes er her mange, som foruden at arbeide Treske- og Drøftemaskiner, som de sælge udenbygdes, tillige arbeide Skrin og Kister m. m., medens andre arbeide Daller, Bøtter og Kar samt Kurve, Lober, Trauge, Øskar og Sne- og Kornskuffer, som de sælge dels i Byen, og dels og især ude paa Øerne. I en Række af Aar har Gaardbruger Knut Sætre arbeidet og solgt en 60 Stkr. Ploge aarlig til den billige Pris af 2 til 8 Spd. pr. Stk., medens han herpaa kun arbeider i den mørkeste Aarstid og kun ved Hjælp af sine egne Sønner. Fremdeles maa erindres, at her tilvirkes en hel Del Tøier, især Vadmel, tilsalgs især ude paa Øerne.»

«Efter saaledes i Korthed at have dvælet ved Husfliden i Vestnæs maa jeg sluttelig bemærke, at som Folket hersteds har havt Ord for at være et flittigt og sædeligt Folk, saaledes har det i den sidste Tid i Særdeleshed gjort mærkelige Fremskridt i at arbeide smukkere end forhen, ligesom der nu benyttes en hel Del mere Jern f. Ex. til Kjøreredskaber end forhen. Snedkerarbeidet f. Ex. nu og forhen taaler ingen Sammenligning, og saaledes næsten i alle Retninger. Antagelig har dette sin Grund deri, at ikke alene større Indsigt vindes under en længere Tids Erfaring, men vel mest fordi at bedre Redskaber benyttes og Smagen ved den voxende Oplysning bliver bedre og mere fordringsfuld. Kvindernes Arbeide er ogsaa mere smagfuldi nu end forhen, ihvorvel der fremdeles hovedsagelig lægges an paa Tilvirkningen af stærke Tøier. Men ikke nok hermed. Deres Husstel i det Hele er mangesteds blevet betydelig forbedret i den sidste Tid. Saaledes er det nu ligesaa sjeldent at træffe [63] et uvasket Stuegulv som det for faa Aar tilbage var at træffe et vasket. Hertil kommer, at her laves bedre Mad end forhen. For ikke lange siden var Bagerovn en ukjendt Ting; nu er den bleven ganske almindelig, og mange især af vore yngre Kvinder bage nu fuldkommeligen saa gode Brød, som de, vi faa fra Bybageren.»

b. Hiteren.

Et Modstykke hertil skulde det nu være, om vi havde en tilsvarende Beretning fra nogen af de Romsdalske Havbygder, hvortil Vestnæs afgiver Overskuddet af sit Arbeide. Men i Mangel deraf skal jeg anføre Uddrag af forhenværende Skolelærer L. J. Strands Meddelelser fra Hiteren, en ægte Havbygd udfor Mundingen af Throndhjemsfjorden.

Indtil for 60-70 Aar siden, heder det, forstod Folket sig kun lidet paa Jordbrug og betragtede det som en stor Møie og unyttig Tidsspilde; Fiskeri var deres Alt. Selv Kvinderne deltog i Fiskebedriften sammen med Mændene, og der var neppe en af Hundrede, som befattede sig med eller endog forstod den Kunst at væve. Nu har vel dette forandret sig meget. Mændene tage sig nogen Tid til at dyrke Jorden, og Kvinderne befatte sig mere med det indre Husvæsen, saa der er bleven bedre Orden med Renlighed og Madlavning, og saasandt der er Uld at klippe eller Lin at høste eller Raad til at kjøbe Bomuldsgarn, ser man ogsaa Vævstolen i Gang i hver Mands Hus.

Endda er det dog det gamle Søbrug, som er Mændenes Lyst og Bygdens Stolthed.

«Thi, siger Meddeleren, ligesaa vel som Landmanden forstaar sig paa at dyrke sin Jord og forfærdige sine Gaardsredskaber og tilberede mange nyttige Ting baade af Mineral-, Dyre- og Planteriget, saa forstaar ogsaa den duelige Fisker at binde og skyde sine Seil- og Torskegarn, at lægge sit Fiskesnøre, at sy sine Skindklæder og indrede sine Fiskebaade og forfærdige alle Ting, som høre til denne kunstige Bedrift. Kan Landmanden Pløie sin Ager og kjende Jordbundens Beskaffenhed og iforveien vide, hvad Sæd denne eller hin Jordart vil bære; [64] kan han bruge sin Øxe og falde Skovens stolte Træstammer og fløde sit Tømmer gjennem milelange Elve og skjære det til Bord og Planker; kan han røgte og stelle sin Kvæghjord saaledes, at der er Trivsel og Lykke i hans Stald og hans Fjøs, – saa kan ogsaa Sømanden eller Fiskeren forskjellige Kunster, naar han kun kommer ud i sit rette Element paa Havet for at brydes med Nordsøens Bølger. Han har lært at sammenlænke sine Fiskegarn, og med disse Redskaber gaar han ombord i sin liden Fiskebaad og seiler ud i det aabne Hav. Der ude paa Dybet kan han vide at finde de Legepladse, hvor Fiskestimen har sammenstokket sig i Millionvis; disse Punkter kan han gjenfinde, naar han kaster Øiet hen til de Fjeldmarker, som han har valgt til Anvisning i denne Sag. Han har lært at gaa Faren kjæk og dristig under Øinene, og med den største Koldblodighed ser han Fald og Brændinger rundt om sig; thi han er sikker paa sin Vei gjennem disse farlige Farvande, naar han blot faar se hine Mærkespunkter. Ja i Nødstilfalde, naar Snefok og tyk Luft hindrer ham i at se, kan han endog rette sin Vei blot efter Lyden af enkelte Havfald, saa han naar lykkelig tilbage til sit kjære Hjem. Saaledes har Folket tilegnet sig forskjellige Kundskaber efter de forskjellige Livsforholde, hvori det rører og bevæger sig, og den ene Stand maa ikke se med spottende Ringeagt paa den anden.»

Næst den kvindelige Husflid, som der allerede er hentydet til, kan man, «i de stille Aften- og Morgentimer, naar Lampen er tændt og Folket samlet inden fire Vægge», se Mændene paa Gaarde og i Velstandshuse sysle med at bøde og istandsætte Bohave og Gaardsredskaber samt og især at holde sine Søredskaber istand, binde Garn o. s. v. Ja, Garnbindingen følger Mændene paa deres længere Fisketoure og andre Reiser, for at de dermed kunne udfylde hver ledig Stund.n16 Men dette er, [65] som sagt, i Velstandshuse; i Strandsidderfamilier, som her er mange af, skorter det ofte paa Arbeide, saasom Gaardsbrug mangler og Søbruget drives paa en fattigere Maade (lidet med Garn, mest med et simpelt Snøre), og Leiearbeide udenfor Onnetiderne er lidet at faa, helst nu, da der kjøbes fra Byerne maskinspunden Traad til Fiskegarn. Mangen fattig Kone har derfor maattet lade Rokken staa, selv arbeidsføre Mænd maa til sine Tider gaa ledige; er der endnu Arbeide med Garnbinding o. s. v. at bekomme, saa er det til saa yderlig lave Priser, at der klages: «Vi arbeider, til vi sulter ihjæl». Som naturligt, hentes ikke alene Trævirke fra Indlandet, men ogsaa en Del færdiggjorte Kjørler og Træsko m. m., saasom Folket herude ikke har saa stor Øvelse i at udføre deslige Arbeider.

Det lader til, at selve Naturforholdene eller Næringsveiene føre det med sig, at her er ikke saa mangfoldig og aarsvarig Beskjæftigelse for alle Hænder herude i Havbygden som inde i Fjorden, og uagtet derfor Meddeleren fra Hiteren ikke tør laste Folket, som om det var uflittigt, udtaler han dog Beklagelse over Tilstanden og spørger, om Nogen kan give Raad eller skaffe Sysselsættelse for de ledige Hænder.

4. Bergens Stift

a. Søndfjord.

Om dette Bygdelag har jeg allerede fortalt en Del i Kap. 2. Meget passer desuden her af hvad der nys blev fortalt om Vestnæs og Hiteren.

Søndfjord bestaar ogsaa af ydre og indre Bygder, og inde i Fjordbundene (baade i Dals- og i Førdesfjorden) holdes Markeder, smaa og Ubekjendte udenfor Bygdelaget, men ligesaa aarvisse som de, der ere opregnede i Almanakken, Markeder, hvor «Havmanden» og «Dalemanden» mødes for at bytte hver sit Overskud af Arbeide.

Hvor ligt det i Søndfjords indre Bygder er med Vestnæs, det er f. Ex. de mange Treskemaskiner et Exempel paa, lige [66] saa den Skik, som kanske har holdt sig vel saa meget i Søndfjord, at hver Mand er Skomager for sit Hus, og at Konen syer ikke alene sine egne Klæder, men ogsaa Mandens. Det var mig atter og atter en Fornøielse at følge med disse flittige Bondekoner op paa Klædelofterne og betragte deres Rigdom af Klæder, pent ophængte paa Stænger eller omhyggeligt nedlagte i Kister; der var Sengetepper til mange Senge, tildels af ringe Stof (Kohaar, opplukkede Filler o. s. v.), men endda vakkre formedelst de brogede Farver, og af Gangklæder var der visse Sæt, nemlig Høitidsklæder, almindelige Kirkeklæder, og endelig Søndagsklæder til at gaa hjemme med om Søndagen eller til at bruge paa Reiser. I den senere Tid bruge Mændene et noget andet Snit, nemlig «Sjøtrøie» istedetfor «Ullaskjorte», og det har ikke været saa lige til for Kvinderne at følge Moden. Men dels have nogle gjort Byreiser for at lære lidt af «Byskræddersøm», dels har man en enkelt Gang faaet i Huset en Skrædder fra en eller anden Nabobygd for at sy en Trøie, som man da siden har rettet sig efter, dels har man faaet laane «Skant» eller Mønster af en af dem, som have lært i Byen.

Denne Flinkhed og Forsynlighed er den gode Frugt af en Børneopdragelse, til hvis Regler det hører, at Bygdens Gutter skulle selv have syet sine Konfirmationssko, og Pigerne skulle selv have virket fra først til sidst, baade vævet og syet, de Klæder, de staa i paa Konfirmationsdagen. Jeg talte med mangfoldige Kvinder, som havde bestaaet denne Examen, og det morede mig ofte at høre af dem, hvorledes de havde lært den hele Kunst, Stykke for Stykke. I den senere Tid er der rigtignok indtraadt nogen Forandring i dette; Tingen er, at hos Velstandsfolk skal Konfirmationskjolen nu gjerne være noget finere eller kunstigere vævet, og dertil hører Vævestol af en noget bedre Indretning, end man selv har, saa det af den Grund tildels bliver nødvendigt at leie bort denne ene Del af Arbeidet, uagtet Pigen ellers kan væve.

Gutternes tidlige Øvelse maa jeg fortælle et Exempel paa. Om en gammel og hæderværdig Medhjælper oppe i Vik Sogn [67] havde hans egen Sognepræst fortalt mig, at han i sin Tid styrede sit Hus og opdrog sine Børn saa flinkt, at da den ældste Søn var 7 Aar gammel, syede han Sko til sig selv, og da han var 9 Aar, lærte han sin yngre Broder op i Arbeidet. Dette fortalte jeg igjen for nogle Bønder i Sognet; og vel kjendte de ikke netop til det, men de holdt det ikke for umuligt, og de fortalte mig om En, som de vidste havde syet sine egne Sko, da han var 8 Aar. Endelig traf jeg den gamle Medhjælper selv, og rigtignok kunde han ikke nu mindes, i hvor ung Alder hans Ældste havde syet sit første Par Sko, men i dets Sted fortalte han mig Følgende: En Høst (jeg tror, Manden var Omgangsskolelærer da) skulde han være hjemmefra flere Uger i Rad, og han maatte da overlade sin ældste Søn baade at barke nogle Huder, som netop var slaaede, og at sy dem op til Skotøi for Huset – og da var Gutten 9 Aar.

Ved saadanne Exempler syntes jeg lidt efter lidt at forstaa, hvorledes det gaar til, at disse vestlandske Bønder kunne have Indsigt og Øvelse i saa mange Haandteringer paa en Gang. Fordi de saa tidlig holdes til at gjøre Nytte, udvikles deres Fingre og alle deres Sandser og Evner i Retningen af at tilegne sig den ene Færdighed og Haandtering efter den anden, ligesom den Yngling, der gaar den studerende Vei, faar en større og større Færdighed i at tilegne sig den ene Videnskab efter den anden.

Hans Arentz, Sorenskriver i Søndfjord i Aarene fra 1762 til 1793 og Forfatter af en fortræffelig Søndfjords Beskrivelse (i Topogr. lourn.), siger:

«I Almindelighed at tale bør enhver Bonde-Familie være sin egen Kunstner og Haandværker i Alt, hvad der til hans Huses og Landbrugs Fornødenhed egentlig udfordres; og lad være, at den ene Bonde i visse Tilfælde og Omstændigheder kan trænge isaafald til den andens Hjælp, maa dog ingen iblandt dem blot søge sit Levebrød deraf; thi kommer det først saa vidt, tabes ganske vist Arbeidsomhed og Flittighed hos Mængden; hidindtil veed Søndfjord, nøie at tale, endnu ikke af saadanne Bondehaandværkere at sige, og forhaabes, at de heller ikke nogensinde skulle vorde her gjængse.»

[68] Nu skulde det være artigt nok, om Nogen med denne gamle Beskrivelse for Øie vilde tage sig for at anstille en saadan nøiagtig Undersøgelse for Søndfjords Vedkommende, som vi saa ovenfor for Senjens, og fornemmelig saaledes, at vi kunde se, hvad Forandring der er gaaet for sig i Tidens Løb, og hvad der er vundet eller tabt ved Forandringen. Til Prøve skal jeg anføre lidt af mine egne Iagttagelser og det navnlig fra den Del af Søndfjord, hvor Sorenskriver Arentz var bosat, nemlig Dalsfjordens Strøg.

Det yderste Præstegjeld her er Askevold, en Bygd af Havbønder. Jeg var tilstede ved et Repræsentantskabs-Møde, efter sluttet Forretning fik jeg Leilighed til at samtale med de Forsamlede og forelægge dem en Del Spørgsmaal om Bygdens Anliggender, og saaledes tog det ene Ord det andet, at jeg fik høre, at disse Mænd, som jo vare valgte blandt Bygdens bedste, alle gik og stod i Sko, de selv havde syet. Dette var mig noget Nyt da, jeg overraskedes høilig, og det morede mig fra nu af at spørge nøiere efter om disse Forholde.

Det nærmeste Præstegjeld indenfor er Yttre Dale. Her hørte jeg det beskrive som en Undtagelse, naar en Mand ikke kan sy Sko, men det føiedes til, at ikke just alle Mænd række at gjøre det, saa de maa overlade det enten til sine Tjenere, um de ere flinke nok, eller til et Par bylærte og nogle flere bygdelærte Skomagere, som Bygden har.

Lidt længer ind, og vi ere i Indre Dales Præstegjeld, og til dette hører hint Vik Sogn, som jeg har meddelt Adskilligt fra i Kap. 2, og hvor en Mand forsvarede den gamle Skik paa den Grund, at man er mere sikker paa at faa baade sit Lader godt barket og sine Sko og Søstøvler godt syede, naar man gjør det selv. Jeg fortalte ham lidt fra Nabobygden Sogn: her havde ogsaa Bønderne den samme Skik indtil for en Menneskealder siden, da den nye Maade med ordentlig udlærte Haandværkere udbredte sig fra Østlandet af; skjønsomme Folk havde forklaret mig, at de stod sig vel ved Forandringen, og det var ikke frit for, at de smilte lidt ad de plumpe Søndfjords-Støvler. Min Søndfjording indrømmede [69] strax, at det hjemmegjorte Arbeide var ikke fint, men han vedblev sin Mening om, at han stod sig bedst ved sin Maade.

Selv kom jeg til at tænke saa:

At Søndfjord har holdt saa længe paa denne gamle Skik, det vidner ikke alene om Flittighed, men ogsaa om Nøisomhed. Hidtil har man vel ikke havt bedre eller mere lønnende Anvendelse for de Mellemstunder, som nu bruges til Skoarbeide, og hidtil har man vel heller ikke havt Raad til at koste sig finere Skotøi end det selvgjorte. Sker der væsentlige Forandringer i Næringsdriften, og forbedres Folkets Kaar betydelig, saa skal det vist ikke feile, at Bygden bliver fuldt besat af Skomager-Haandværkere, og det kan forudsees, at saadan Arbeidets Deling vil have sin Fordel; men det gaar ofte saa, at med Fordel og Vinding paa en Kant følger Tab paa en anden. I de Bygder, hvor hver Mand kan sy Sko, der kan han ogsaa flikke og bøde; at sy af Nyt kræver hele og gode Arbeidsdage, som muligvis kunde nyttes bedre, men Skoflikking er netop et Arbeide for alskens Mellemstunder, som der altid bliver nogle af; falder hin Hovedfærdighed bort, saa gaar det kanske med det samme saa, at den Bifærdighed at kunne bøde sine Sko, strax de behøve det, ogsaa falder bort, og dermed vil et ikke ringe Tab være skeet i fattige Huse. Jeg synes at se det tydelig i et andet, men lignende husligt Anliggende: i Søndfjord, hvor Kvinderne endnu i Regelen sy alle Klæder, endog Mændenes, kommer deres Færdighed ogsaa de gamle Klæder tilgode, som de bøde og lappe med baade Skjønsomhed og Raskhed, men i Sogn, hvor det overlades til Mandfolkeskræddere at sy endog en Del af Kvindernes Klæder, staar det tildels meget ilde til med Søm i det Hele taget og altsaa ogsaa med Lapping og Bøding, saa man kan høre om dette Forargelige, at Folk gaa med sine Skjorter, «til de dætter af Kroppen».

b. Eivindvik.

Fra de yderste Sogne ved Mundingen af den mægtige Sognefjord, nemlig Sulen og Gulen (Eivindvik Præstegjeld) [70] og Brække nærmest indenfor, har Kirkesanger Ellingsen sendt mig udførlige Meddelelser.

Meget af Tilstanden her kjender jeg igjen fra Søndfjord paa den ene Side og Strilelandet paa den anden.

Høist interessant forekommer det mig at være, at i hin lille Kreds af Smaabygder kan det mærkes, hvorledes Husfliden og Huslivet arter sig forskjelligt paa Grund af hver Bygds Beliggenhed og Naturbeskaffenhed.

Sulen er høifjeldet og ligger yderst mod Havet. Det høie Fjeld yder ypperlig Græsgang for Faarene, og lige i Havkanten er det snebart Vinteren igjennem og saa mildt, at Faarene kunne gaa ude hele Tiden. Her holdes derfor mange Faar, og den «Vetesto» (Vinteruld), som klippes af disse «Udegangsfaar» en Gang for Aaret eller om Vaaren, er langt renere og bedre end Ulden af Faar, som ligge i Flor største Delen af Aaret. Men paa Sulen er derfor ogsaa den kvindelige Husflid med at tilvirke Ulden bleven udviklet til større Fuldkommenhed end i Nabobygderne.

Omvendt kan man i en anden Retning mærke størst Udvikling, om det saa skal kaldes, i det inderste Sogn og mindst i det yderste.

I Brække er nemlig den gamle Nationaldragt nu omtrent forsvunden, især blandt Mandfolkene, og dermed ogsaa Kvindernes Dygtighed til at sy Mandfolkeklæder, hvortil nu Skræddere bruges. Den nye Skik er kommen fra de indre Bygder i Sogn. – I Gulen, som ligger længer ude, har Forandring i denne Retning holdt paa at gaa for sig i de sidste 10 Aar. Før den Tid gik Mændene med hvide Sokker, sort kort Buxe, blaa kort Trøie eller den graa «Ullaskjorte», og rød Hue, og da var det Konens Arbeide at sy; nu er Langbuxen og den side blaa «Sjøtrøie» med liggende Krave, og den tilhørende brune eller sorte Hat, bleven indført, og dermed have omreisende Bygdeskræddere indenfra faaet Indpas; dog sy Kvinderne endnu i Regelen sine egne Klæder og lægge sig derhos ivrig efter Skræddersøm for at fortrænge Skrædderne og blive selvhjulpne som før. – I Sulen endelig, som ligger Yderst, sy de fleste [71] Kvinder sine egne Klæder og tildels ogsaa for Mandfolkene i Huset. At Kvinderne her ere stærkt optagne hermed og med hint Uldarbeide, har ogsaa dette i Følge med sig, at Mandfolkene ofte selv maa spinde Hampen til sine Not og Garn, noget, jeg ikke veed at have hørt om ellers.

Flere enkelte Personers Flid, Kunstfærdighed og Opfindsomhed omtales i disse Bygder; navnlig berettes en Vævskemagers Historie omstændeligt. Her kan kun kortelig nævnes, at paa enkelte Gaarde i Gulen er det en gammel Bedrift at flette Kurve (Hasselkviste til «Boger» d. e. Buer, Ribber, samt Tæger af Birk til Fletting) – store Baadsladninger til Bergen – og paa andre Gaarde sysler man med at arbeide op Spader, Greb, Øsekar m. v. – smaa Baadsladninger til de skovløse Øer i Nærheden.

c. Strilelandet.

Naar man, som jo nu for Tiden endog er det almindeligste, udstrækker Husflidens Begreb til at omfatte ikke alene Arbeide til Husets eget Behov, men meget mere Arbeide, som skal tjene Andre eller levere Handelsvarer, saa kan jeg fra Strilelandet melde om en ægte Husflid, som drives i den yderste Udstrækning og er udviklet til høieste Grad af Fuldkommenhed. Det er en ægte Husflid; thi Arbeidet foregaar i Familiens Skjød og inden Stuens fire Vægge, det er let at tage til i hvilkesomhelst korte Mellemstunder, og det sysselsætter alle Hænder, fra Barnets til Oldingens, Mænds og Kvinders. Arbeidet drives i sine Bygder i en saadan yderlig Udstrækning, at det endog maa vække Bekymring, idet ikke alene Mellemstunderne i fast alle Huse anvendes dertil, men i mange Huse endog hele og gode Arbeidsdage; hvorledes Familier derved ere blevne afhængige af denne Bedrift, det viste sig for nogle Aar siden paa Radøen i Mangers Præstegjeld, da der indtraadte som et Uaar, saa Fattigvæsnet maatte træffe særdeles Forføining, og det formedelst Stands i Varens Afsætning hos Kjøbmanden. Og omgaaende den Grad af Fuldkommenhed, hvortil Arbeidet, rimeligvis i lange Slægtsled, er blevet [72] udviklet, er det tilstrækkeligt at anføre, at de svede Hænder kappes med kunstige og i sig selv fortrinlige Maskiner, men endda staa sig i Kappestriden, fordi de gjøre det billigere, Noget, som jo kan kaldes Husflidens Mesterstykke.n17

Hvad jeg sigter til, er Fiskegarns-Tilvirkningen for fremmed Regning. Strilerne selv betegne Tingen med det kortere Udtryk «Leige-Hamp».

I 1865 satte jeg mig for at besøge en af Hav-Strilernes Bygder, og valgte at reise ud til den fornævnte Radø i Mangers Præstegjeld. Jeg vidste ikke om «Leige-Hamp» før; men den faldt mig snart i Øinene og ragede saaledes op af Folkelivets, Huslivets, Arbeidslivets Mangfoldighed, at jeg fast ikke kunde vende mig nogetsteds hen uden at lægge Mærke til den.

I Amtmandens Femaarsberetning for 1856–60 heder det: «Denne Tilvirkning antages i Hammers Præstegjeld at indbringe aarlig omtrent 1000 Spd., i Manger antageligvis et endnu større Beløb og i Vaag og længere sydover neppe heller ganske ubetydelige Beløb.»

Nordover har denne Industri udbredt sig over Lindaas og en Del af Eivindvik.

Udtrykket «Leige-Hamp» har Hensyn til Kjøbmanden. At «drive med Leige-Hamp», det er (saaledes beskrev man det gjerne for mig) at ro ind til Bergen og faa hos Kjøbmanden en Vog Hamp at virke og med det samme en Tønde Korn eller saa at leve af. Det er da som en «Leige» (Leie) eller Kredit, og Hampen skal leveres tilbage i tilvirket Stand, spundet og tvundet og bundet enten til Vaarsildgarn eller Sommersildnot, Brislingnot o. s. v. Eftersom Garnet bindes grovmasket eller finmasket, er Betalingen mindre eller større, 3, 3½, 4 Spd. for en Vog Hamp, sagde man.n18

[73] Hvor fortræffeligt dette Arbeide passer til at udfylde Fristunder, vil man forstaa, naar jeg fortæller, at raske Silde-Fiskere, som fare alt til Kinn, have gjerne Traad med sig og sidde i sine Logishuse og binde, naar Uveir hindrer Arbeidet paa Havet.

Og hvorledes det passer for alle Hænder, det saa jeg i en Strandsidderfamilie, hvor en 10-aarig Gut og en 13-aarig Pige hjalp Far og Mor, han med at binde, hun med at spinde.

I Beretningen fra Eivindvik læser jeg om Smaagutterne, at de allerede i 5–6 Aars Alderen begynde at øve sig i Binding, og at de i 10–12 Aars Alderen kappes med de Voxne i Hurtighed, «saa det ret er en sand Fornøielse at se de, smaa, rappe Hænder arbeide for Brødet.»

Tvindingen foregaar ikke altid med Spinderok, men ofte med den oldtidsmæssige «Haandsnelde»; Traaden hænger over en Jernkrog i Loftsbjelken, og Snelden, som hænger ned mod Gulvet, sættes i Sving ved at dreies mellem Hænderne. Men paa sine Steder har man ogsaa «Tvinderokke» med 5 til 7 Spindler eller Snelder, og et stort Hjul til at sætte dem i Bevægelse, en Indretning, som bruges ude paa aaben Mark, i godt Veir. « Dette er en stor Forbedring i Driften, som først er indført i den nyere Tid» (Eivindvik).

Saa simpelt det hele Arbeide end synes at være, saa kræver det dog mere end blot og bar Taalmodighed og Øvelse i at arbeide hurligt; især under Spindingen skal der Opmærksomhed og Tanke til, for at faa en Vog Hamp til at give et vist og nøie bestemt Antal Alen af bundet Garn eller Not med et vist Antal Masker paa Alen, hverken mere eller mindre, – ellers slaar Kjøbmanden af paa Betalingen.

En anden Bestemmelse fra Kjøbmandens Side kan ogsaa være den, at Noten skal være færdig paa en vis Tid. Da kan det være, at Hænder maa deltage, som ellers havde vigtigere og mere lønnende Arbeider for sig.

Fortjenesten er yderlig liden. Der regnes f. Ex. 4 til 5 for at spinde en Mark Hamp, hvilket vistnok kun giver en smal Dagløn. Den Del af Arbeidet, som betaler sig bedst, er [74] Bindingen, Noget, som viser sig, naar Kjøbmanden leverer ud maskinbunden Traad. En rigtig flink og rask voxen Karl eller Pige kan med Anstrængelse og Flid binde for 12 Dagen.

Da derfor en Bonde med et middels stort Gaardsbrug og Søbrug fortalte mig, at han til Fristundsarbeide for sit Hus brugte at tage hjem et Par Voger Leige-Hamp for Aaret, føiede han til: «Det kan gaa an».

Og jeg forstod altsaa, at naar en Strandsidder, en Mand i sin bedste Alder, fortalte om 5 Voger, som han med Kone og to Børn virkede for Aaret, saa tydede det paa, at han som Strandsidder og fattig Mand for lange Tider af Aaret ikke havde noget bedre at tage sig til.

Ved Talen om de mange Strandsiddere i Fiskeri-Distriktet Hiteren hørte vi, at de endog tildels maa savne denne Beskjæftigelse, og i Sammenligning dermed maa Strilelandet prise sin Leige-Hamp. Men denne medfører dog en stor Fare.

Ved Talen om Sildetønde-Arbeidet i Søndfjord hørte vi om, at fattige Folk fristes til at drive for meget paa dermed og tilsidesætte vigtigere Ting, fordi de med Tønderne kunne skaffe sig Kontanter i en Hast. Men Fristelsen med Leige-Hamp er saa meget større, som man gjerne faar Betalingen forlods.

Man vil kunne finde, at jo fattigere Folk er, desmere holde de paa med Leigehampen. Denne ligesom lægger sig om Foden paa dem, saa de kunne ikke røre sig eller rive sig løs og søge op nogen bedre Bestilling.

Det er dobbelt betænkeligt, at en Fiskerbefolknings unge Gutter og voxne Karle og stærke Mænd skulle fængsles af Leigehampen. Thi de bindes dermed til Ovnskrogen, ja holdes indestængte i den lavloftede Stue med Lyse-Kole og Kogovn, med Torvlugt og Kvalme, og dette hærder ikke for den haardbare Søbedrift.

Anderledes kjækt og muntert skulde det være, om disse Striler f. Ex. bemandede Bergens stolte Fragtfarerskibe, eller om de lagde sig til Bank-Skøiter og udbredte sig over hele Norges Fiskehav, som Strilelandet kunde synes skabt til at beherske.

[75] Efter hvad jeg hørte om større og større Foretagsomhed i Fiskebedriften her paa Strilelandet, navnlig om de mange Baadlag, som i de senere Aar drage alt til Kinn-Fisket, kan jeg godt tænke mig at den Tid skal komme. Men jeg kan ogsaa tænke mig, at et saadant lykkeligt Opsving kunde fremskyndes, om f. Ex. Bygdernes Formandskaber tog Haand i Hanke med.

Dog, jeg tør ikke give Raad. Jeg standser med den Bemærkning, at her have vi en Husflid, som nok er dreven for vidt eller er kommen til at indtage en vel stor Plads blandt Næringsveiene, saa man kan blive yderst spændt paa at se, hvad Bygdernes egne Mænd kunde finde paa for at faa en Vending i Tingene.

6. Etne.

Bygden ligger i Søndhordland, sydligst i Bergens Stift. Den berører Fjorden, men strækker sig op gjennem en Dal alt til Fjeldet, har altsaa blandede Forholde.

En herboende Gaardbruger, Thorbjørn Øien, har beskrevet mig Husflidens Tilstand. I Førstningen syntes det ham at staa saa daarligt til, at der skulde Mod til at begynde paa Beskrivelsen; men det blev muntrere, efterhvert som han i Tankerne fik opklaret Forholdene.

Jeg kan sige, at samme Erfaring har jeg selv gjort, ved at tage for mig hele Landets Husflid.

Meddeleren finder saa meget at berette om Mandfolkene, at han om Kvinderne maa indstrænke sig til at sige, at deres Kunstfærdighed er god, men deres Flid høist prisværdig, om ikke overdreven.

Paa Mandfolkenes Side kan man vistnok se enkelte Løskarle gaa ledige mellem Onnerne, og det fæster sig i Erindringen; den jevne Flid hos Mængden derimod er man mere vant med, og den bemærkes derfor mindre.

Folk ere nævenyttige og selvhjulpne, paa lignende Vis som vi have seet i Søndfjord. Dog lader det til, at man mere har begyndt at overlade visse Arbeider til Haandværkere.

[76] «Folket synes at indse mere og mere, at mange Haandværk (forenede i samme Person) gjøre mange Ulykker.»

Dette er jo Begyndelsen til Arbeidsfordeling. Og herhid hører maaske ogsaa følgende to Stykker:

a. Nogle af dem, som drage paa Vaarsildfiske, synes ikke om det, naar en og anden af Baadlaget efter nedarvet Skik tager med til Salg ude paa Varene, hvad han af Træsko og Sopelimer m. m. har arbeidet op om Høstaftnerne; disse Sager ere til Uleilighed paa Baaden. (Og man finder maaske, at en ret driftig Sildefisker ikke maa have Tid tilovers for Sligt).

b. Nede ved Fjorden eller i bedste Bygden er det blevet Skik, at Drengene ikke holdes til Aftenarbeide om Vinteren, naar de f. Ex. have tresket om Dagen, og den Skik holder paa at forplante sig op over Dalen. Man finder, at Dagsarbeidet er nok, og at Aftenen kan trænges til Hvile. (Der har naturligvis været tresket i gamle Dage ogsaa; men tænkeligt er det, at Dagsarbeidet i det Hele nu for Tiden drives med større Kraft, og da er der maaske ikke noget tabt, om Kveldsarbeidet sløifes eller overføres paa andre Hænder, f. Ex. Haandværkere eller saadanne svagere Personer blandt Husets Folk, hvem Udarbeidet vilde falde for stridt).

Fra denne Bygd kunde jeg meddele Beskrivelse med Tegning af tvende, som mig synes, sindrige Opfindelser, nemlig en Sten-Slæde, til at kjøre Sten af Rydningsland, og et Hyrdetelt, med Seng og Kamin, saa lidet, at Fækarlen eller Gjæteren kan staa det sammen og bære det med sig og i en Haandevending sætte det op igjen. Rummet tillader dog ikke at dvæle ved disse Enkeltheder. Men den Tanke faar det være mig tilladt at antyde, at det skulde være skjønt, om der kunde findes Middel og Maade til at faa bekjendtgjort alle de Smaa-Opfindelser, som Aar om andet komme frem under Almuernes Stræv; det turde da vise sig, at den modnede Frugt af en heldig og vellykket Opfindelse fra et Sted vilde falde ned som Frø paa et andet, og at deraf vilde voxe op en alt rigere Væxt af Forsøg og Forbedringer, til Lettelse for de Strævende selv og til Lyst for dem, der staa som Tilskuere.

5. Stavanger-Egnen

[77] Under ovenstaaende Fremstilling har jeg selv faaet det Indtryk, at efterhvert som jeg kom sydover langs Kysten, har jeg fundet mere og mere af den Arbeidets Ordning, som man kunde vente i mere befolkede Egne og i større Nærhed af Byerne o. s. v. (den stærkt drevne Industri paa Strilelandet, flere Haandværkere i Etne). Fra Stavanger-Egnen skal jeg sluttelig berette om en Husflidsgren, som har blomstret op til en formelig Fabrik-Drift. Jeg omtaler den sammen med den øvrige Kystvirksomhed, af den Grund, at den tjener Søbedriften. Det er Fabrikation af de Slags Sømands-Hatte, som kaldes Sydvester.

Fabrikanten heder Fugelie. En Ven af mig, Konsul Jens Kielland i Stavanger, beretter om ham. «Jeg har længe vidst, heder det i Brevet, at han drev en ikke Ubetydelig Fabrikation af Sydvester; men jeg havde ikke drømt om, at den gik saaledes i det Store. Tilfældigvis fik jeg tale med ham nu nylig. Han gaar din Træskemager ved Gjøvik i Veiret, saa jeg kan ikke tvivle paa at en Fortælling om hans Bedrift vil interessere dig.»

Fugelies Moder forestod et Børneasyl i Stavanger; for 10 til 12 Aar siden begyndte hun at sy Sydvester, og med Hjælp af de ældste Børn til at sy og af Manden til at olje drev hun det til en 3–400 Stykker om Aaret. Efter et Par Aars Forløb, da hun var for gammel for Asylet, flyttede hun ud til Sønnen paa Gaarden Legvold, ½ Mil fra Byen, og denne optog Bedriften. Snart havde han indtil over 30 af de omboende Bondepiger til Hjælp, og da han er en meget tænksom Mand, udfandt han snart den rette Maade at nytte Materiale og Arbeidskraft til det Yderste, ligesom han og lærte at give Sydvesterne den rette Form, saa at hans overgik alle Andres i Billighed og Godhed. Afsætningen gik igjennem Byens Handlende og var rivende. Saa kom Symaskinerne op. Strax fik Fugelie en, og saa en bedre, og endda flere. I de sidste 3 Aar har han havt i uafbrudt Virksomhed 5 større og 1 mindre Maskine, hver til sit særskilte Brug. Med 8–10 [78] Piger til Trokling og en Mand til Klipning o. s. v. forfærdiges nu daglig 120 Stykker, «der paa 300 Arbeidsdage gjør det vakkre Antal af 36,000 i et Aar.» Prisen er fra 3½ til 6 Spd. Dusinet, og i hvert Dusin findes jevnt fordelt 4 Størrelser fra Nr. 1 til Nr. 4, medens kun enkelte af Nr. 5 stikkes ind, da de ere saa store, at de alene passe til meget faa Hoveder. Den store Mængde Ravndug og andet Materiale kjøbes i det Store, fra Christiania Seildugsfabrik o. s. v., og de mange Sydvester sælges Landet over.

Manden er en af disse driftige Folk, om hvem det heder: «Sæt ham paa et bart Fjeld, og han vil faa noget ud deraf.»

6. Slutningsbemærkning

Kysten fra Finmarken til Stavanger ligger for mig som væsentlig og hovedsagelig et Fiske-Distrikt. Mellem Stavanger og Christiansand dele Kystbeboerne sig mellem Fiskeri og Skibsfart. Kysten østenfor Christiansand igjen er hovedsagelig et Skibsfarts-Distrikt.

Om vi ret kunde overskue Huslivets og Husflidens Kaar, skulde det sikkerlig befindes, at der er modsvarende Uligheder i de tre Strøg.

Paa Østkysten finde vi Arbeidsfordelingen mest gjennemført. Skibsfarten er for Mændene, Kvinderne kunne ikke tage Del. Dermed følger et mere udviklet Begreb om, at det er Manden, som er den erhvervende, og at Kvindens Opgave er ikke saa meget at virke og bidrage til Næringen, men at holde Hus. Her sysler heller ikke Konen saa meget med Husflid, men Huset holdes gjerne pent, med skurede Gulve, med Gardiner for Vinduerne, Omhæng om Sengen, Betræk paa de Birketræes Stoler, Glastøi og Stentøi stillet op til Stads paa Dragkisten, Blomster i Vinduerne og Haven.

Langt Nord i Fiskedistriktet er Arbeidsfordelingen mindst udviklet. Endnu kan der findes Levninger af ældre Tiders haarde Skik, at Kvinder maa gaa med paa Havbaaden og følge med Sommersild-Noten og Sei-Noten, og det er bekjendt, hvorledes Kvinderne maa deltage i Gaardsdriftens Tungarbeide, [79] ja paa sine Steder hovedsagelig sørge for at faa samlet sammen Tang og Skav og Løbning til Føde for Kreaturene. Baade kan Manden, der ikke som Matrosen er langt og lange borte fra sit Hjem, deltage i allehaande Husflid, lige til at hjælpe til med Kjøkkenstellet (som vi hørte om Finnerne), og i Bevidstheden om at maatte hjælpe til med Erhverv anstrænger Konen sig til det Yderste med Spinding og Væving o. s. v., (som vi hørte om i Senjen), saa hun faar mindre Tid og Sands tilovers til at sørge for Husets Pynt og finere Stel.

I de sydligere Strøg af Fiskeri-Distriktet, i de Throndhjemske og Bergenske Kyststrækninger, har jeg, som allerede sagt, skimtet en vis Udvikling i Retning af Arbeidsfordeling, med Indskrænkning i Kvindernes Deltagelse i Fiskeriet, med noget større Søgning til enkelte Haandværkere, o. s. v. Men der kan ogsaa mærkes en vis Bevægelse i modsat Retning, med Sammenblanding eller Ophobning af flere Arbeider paa en Person, idet Fiskeren tillige bliver Jordbruger og Jordbrugeren tillige bliver Fisker.

Paa Hiteren og flere andre Havøer var før i Tiden Fiskeriet mere udelukkende Næring og Beskjæftigelse, og Jordbruget var forsømt. Nu er denne sidste Bedrift kommet mere op og lægger Beslag paa en Del af Fiskernes Opmærksomhed. Omvendt inde i Dalene, ja selv i mange af de vestlandske Fjelddistrikter, hvor Gaardbrug før var eneste Næring, men hvorfra Mandfolkene i denne Menneskealder mere og mere komme ned til Kysten om Vinteren for at deltage i Fiskerierne, noget jeg har fortalt Exempel paa i Kap. 2.

Om Vinteren er jo Jorden inde i Dalene bunden af Frost og Sne; der er altsaa en Mellemstund for Bønderne; denne bør udfyldes med en Bisyssel; en udviklet Husflid kunde tænkes; men nu træder Deltagelse i Vinterfisket istedet derfor, og det i saa stor Udstrækning, at for at holde det gaaende med de nødvendige Gaardsarbeider, har man, som omtalt, maattet bygge sig en stor Mængde Treskemaskiner med Vandhjul.

Noget Modsvarende finder ogsaa Sted ude ved Havet. Strandsidderne have sin Hovedbedrift til visse Tider, naar [80] Fisket gaa til, og da de ikke have Jordbrug at tage til i den Tid, som de kunde kalde mellem Onnerne, har «Leige-Hampens» Industri maattet hjælpe til at udfylde Tiden og erstatte Fiskeudbyttets Mangler.

Saaledes se vi en underlig Sammenslynging af Bevægelser og Bestræbelser, i forskjellige Retninger og tilsyneladende i Strid indbyrdes. Men det Indtryk har jeg dog faaet, at det i det Hele gaar fremad med Arbeidet, med større baade Omtanke og Flid og rigere Velsignelse.

V. I Fjeld- og Skovbygderne

Det staar for mig, som at der er en vis indgribende Forskjel med Hensyn til Husfliden mellem det forrige Kapitels Kystdistrikter og dettes Fjeld- og Skovbygder i Almindelighed.

Skulde jeg vove en almindelig Betegnelse, maatte jeg sige: Større Taalmodighed og Vedholdenhed i Kyst-Distrikterne, større Livlighed og Opfindsomhed i Fjeldbygderne.

Der drager sig et stort Vandskjel alt fra det Ydre af Throndhjemsfjorden i Nord til ned mod Lister i Syd. Hvad der ligger vestenfor, har jeg taget Hensyn til i forrige Kapitel; hvad jeg kommer til at have for Øie i nærværende Kapitel, er mest den Rad af Bygder, som ligger paa Østsiden og helst lige op imod Vandskjellet, fra Meldal og Rennebo (samt Røros), i det Throndhjemske, over Valders og Hallingdalen i Christianias Opland, til Sætersdalen og Mandalen og flere Bygder i det Christiansandske.

1. Meldal og Rennebo

O. Ellefsen, Ordfører i Meldals Formandskab, har med sin Beretning om Husfliden mindet mig om det livlige Syn, som endnu staar for mig fra et Besøg i Nabobygden Rennebo, hvor jeg paa en stor og anseelig Gaard saa Husets Folk sidde med forskjelligt Arbeide om det livlige Tyriblus en Vinter-Aften.

«Her arbeides, heder det i Beretningen, med stor Vinskibelighed i de lange Vinteraftener til Husets nødtørftige Behov.

[81] Naar man paa en saadan Aften kommer ind i Bondens Stue, bliver man vaer i Midten af Huset en Lyshat (Røgsup) med Ror, som gaar op igjennem Loftet til taget. Under Hatten hænger en Jernplade med brændende Rod-Spik (smaahugget Tyri eller Tjæreved), der skaffer Huset en deilig Belysning, kring hvilken man ser Mandfolkene med deres Øxe og Kniv bearbeide Virket til Kjøreredskaber, Skufler, Traug, Trækopper af forskjelligt Slags, Øser og Træskeer m. m., og Kvindfolkene med sin durrende Rok.»

Hvad der egentlig lyser i dette lille Baal af Tyri, er sagtens det samme Stof, som vi i de seneste Aar have faaet i den raffinerede Træolie, og der er vistnok den Ulempe med den gamle Maade, at Røgsupen ikke suger op al Røgen og Soden; men der er ikke Spørgsmaal om, at Tyribaalets Blus tager sig langt smukkere og livligere ud i en saadan arbeidende Kreds i Bondens Stue, end en Træolie-Lampe vilde gjøre.

Af dette Kvelds-Arbeide har der ligesom blomstret ud adskillige Smaa-Industrier, som gaa videre end til det oprindelige Øiemed at tilfredsstille Husets Behov. Her arbeides til Salg ud af Bygden ikke faa Gigger, Karioler og Spidsslæder, vel ikke saa nette som de søndenfjeldske, men solide; her gjøres fremdeles en stor Mængde baade grovere og finere Smede- og Gjørtlerarbeide, Plove, Harve, Sigder, Øxer, Bagstejern, Skruested, Rævesaxe, Vognbeslag, Messingbeslag til Sæletøi, o. s. v. Af Treskemaskiner, til at drive med Vand- eller Hestekraft, er der opført en 40 Stykker i Bygden. Flere Mænd have især lagt sig paa Snedkerarbeide, og et Par af dem levere fernisserede Møbler med indlagte farvede Træsorter. Malere mangler det heller ikke paa; nogle af dem kunne tillige lakere og forgylde, og en af dem skal desuden tegne vakkert. Alt saadant Arbeide drives af Bønder og Husmænd og Løskarle som Bisyssel. Det mindre kunstige Arbeide at brænde Tjære udfylder ogsaa Mellemstunderne for en Del. Hvad angaar Kvindernes Husflid, er Vævekunsten saaledes øvet, at nogle endog væve Dreieler, og der virkes vakkre kulørede Aaklæder af «Speil- og Ringvæv.»

[82] Afsætningen paa de Produkter, som udføres, sker almindelig paa Markederne i Throndhjem. Det antages, at en Mandsperson kan i Vintertiden med de her omhandlede Husflidsarbeider tjene daglig circa 32 og et Fruentimmer 16.

Men hvad jeg især vilde have fremhævet fra Meldalen og ligesaa fra Rennebo, det er dette Anlæg for og Hang til Tanke-Arbeide, som synes at udmærke Folket i Fjeldbygderne. Jeg finder ikke her den Taalmodighed til at sidde med ensformigt Haand-Arbeide som f. Ex. Tønde-Arbeidet i Søndfjord eller Hampearbeidet paa Strilelandet; men jeg synes at se mere af digtende og skabende Tanke og af Vid og Smag i Arbeidet. Netop i Rennebo morede det mig at se denne Uendelighed af Snirkler og Forsiringer, som Snedkerne have udskaaret paa Døre og Skabe, og Træskeen er ikke heller rigtig færdig, for Skaftet har faaet ialfald en liden Mindelse om disse Blade og Blomster, som høre Bygdens Træskjærer-Maner til. Men fornemmelig er det Smedens Lyst at forsøge sig paa ret kunstige Ting. Jeg læser i Beretningen fra Meldal om en Smed, som gjør Geværer, og om fire, som levere baade Slagure og Lommeure, og jeg har liggende for mig Lak-Aftryk af et vakkert Signet stukket i Staal af Ingebret Eggen i Rennebo.

Denne Opregning giver dog kun en svag Forestilling om det Særegne i Fjeldbygdernes Drift og Id. Det er ikke alene temmelig Mange, som have bragt det saa vidt i disse Haandteringer, at de have frisk Afsætning paa sine Arbeider; men man mærker det paa de mest Fremragende iblandt dem, at hvad der staar for dem som et Maal, det er at faa istand noget ret Kunstigt, at faa udført noget i Sandhed Smagfuldt. Træskjærerarbeidet paa Altertavlen eller Prædikestolen i den nye Kirke skal prise Mesteren, og Urene skulle gaa ikke i en Uge, men i et Aar, og de skulle vise ikke alene Time og Sekund, men Dag og Dato eller saa at sige baade Solens og Maanens Gang.

Det faar ikke hjælpe, at dette fine og kunstige Arbeide ikke just lønner sin Mand. Det er selve Arbeidet, som er Kunstnerens [83] Lyst, og det heldige og beundrede Værk bidrager i sin Kreds til at befordre Arbeidets Ære og opmuntrer Ungdommen til at efterligne Mesteren og stræbe efter hans Berømmelse.

Ordføreren i Meldal har samme Mening, naar han siger: «Hvorvidt en Del af den her omhandlede Husflidsproduktion, saasom Urmagerarbeide og andet fint, kan bidrage til Velstand, er mere tvivlsomt –; dog maa det indrømmes, at disse Beskjæftigelser ere til Nytte og have virket fordelagtigt paa Folkets Sundhed og Sæder.»

2. Røros

En Beretning om Husfliden baade i Landsognet og paa Bergstaden, som en herboende Dame har givet mig, fornyer hos mig det saare venlige Indtryk, jeg under et længere Ophold i 1851 fik af hele Folkelivet her oppe.

Men jeg kan fatte mig kort, da Husflidens Art i det Hele er ligedan som i Rennebo og Meldalen. Bønderne arbeide ikke blot allehaande nyttige Ting om Vinteraftenerne; men skulle de f. Ex. gjøre en Smørform, og det er en ikke for travl Stund, saa skjære de den ud med manfoldig Krus og Stads. Om en gammel Mand læser jeg, at han ikke alene sidder flittig og gjør Træskeer i Hundredevis, til Salg; men nu og da giver han Kniven Lov til at følge sin egen Lyst, saa der kommer frem f. Ex. en Ske med et Skeblad paa hver Ende af Skaftet. Værksarbeiderne paa Bergstaden have naturligvis ikke megen Tid tilovers fra deres Hovedarbeide; men endda har en af dem, Ole Nilsen Krog, lært sig til at stoppe Stole og Sophaer og selv fundet paa at arbeide Fjedrene dertil af Staaltraad; han graverer Signeter af Staal og Messing, og Gravstene af Skifer; han er derhos Snedker, Dreier, Bogbinder o. s. v. En Snedker-Haandværker paa Bergstaden er med utrolig Flid kommet efter at gjøre Fysharmonier, og en Maler har drevet det saa vidt, at man har betroet ham at udføre Altertavlen til et Kapel heroppe i Fjeld-Egnen.

Om Børnenes Opdragelse til Flid vidner følgende Træk:

«Jeg maa fortælle lidt om de flittige, smaa Hænder, der [84] fra den tidligste Barndom maa hjælpe Far og Mor med hvad Kræfterne formaa, saavel i Gaards- og Husstellet som i Husfliden. Børnene ere ikke gamle, naar de maa begynde at kare Uld o. s. v.; men især vil jeg udhæve deres Arbeide som Gjætere; thi det forekommer mig, det er netop her, de kunne udvise sin Arbeidslyst og Flid, naar de saa at sige ere overladte til sin egen Lyst, medens de i Hjemmet kunne tvinges til Deltagelse i de forefaldende Arbeider. Gutter saavel som Piger maa gjæte Kreaturene, og medens disse fraadse i det kraftige Fjeldgræs, sidde deres smaa Paapassere med deres Knive, spikkende Limris eller fint Ris til Visper, eller de rive op unge Bjerkerødder og aftage Barken for siden at flette Kurve, af hvilke jeg har seet nogle, der ikke vilde gjøre en Kurvmager i Christiania Skam; eller ogsaa skjære de smaa Træpinder med Hak i og sætte dem sammen til de saakaldte Træknuder, eller de gjøre de bekjendte kunstige Kaffe-Ringe. For nylig har en Gut, Jon Jonsen Langen, drevet Kunsten endnu videre; han har nemlig af Træpinder arbeidet en Sparebøsse, som lukkes ved en af disse Pinder og det saa godt, eller rettere kanske saa fint, at neppe Nogen uden Kunstneren selv kan aabne den.»

Dette har jeg meddelt saa udførligt, fordi jeg af flere Grunde finder det saa saare ønskeligt, at de mange Børn, som her i Landet have at udføre det vigtige, men for dem selv saa betænkelige Gjæterarbeide, kunde blive opmuntrede og anviste til at lage lidt Arbeidssyssel med sig i Marken.

3. Valders og Hallingdalen

Jeg kom i 1865 kjørende til Valders, og det første Hus maatte jeg standse ved. Det var en flunkende ny og gjild Stuebygning paa en gammel Husmandsplads i Skoven, den ældre Bygning stod endnu, og Forskjellen var stor. Jeg maatte ind og hilse paa Folket og se mig om, og hvad jeg fik høre, var dette, at Manden er Plovsmed og Laasesmed og Urmager og Hjulmager o. s. v., saa han ikke havde havt Tid til at befatte sig med Byggearbeidet, men to hjemmeværende [85] Sønner, i en Alder af en 17 og 20 Aar, havde hugget Tømmeret, kjørt det hjem, gravet Kjælderen, sat op Murene, laftet Huset, reist taget, muret Skorstenen, lagt Gulve, snedkret Døre og Vinduesrammer, gjort Laase og Beslag, sat i Glasruderne, malet det, der var malet.

Her blev selve Husbygningsarbeidet mig til et Husflidsarbeide, saadant som det hører hver Mand til at kunne. Og jeg kom til at tænke: Den der ret formaaede at gjennemtrænge og overskue en saadan Bygds hele Arbeide og alt hvad Folket i disse Bygder maa kunne!

Mit Ønske er blevet imødekommet af tvende Meddelere, nemlig Brændevins-Kontrollør Stenersen, som under sin Befaring lagde Mærke til dette Stykke af Folkelivet inden hvert Præstegjeld i Valders, og Student G. Rømcke, som tilbragte en Sommer i sin Hjembygd Næs i Hallingdalen og benyttede Leiligheden til at samle Iagtagelser fra dette Bygdelag. I disse Meddelelser har jeg som en Udstilling af Hallingdalens og Valders's Husflid, og jeg mener, det skulde være baade til Nytte og Fornøielse for Egnens egne Mand, om de bleve trykte særskilt og fuldstændigt. Men i nærværende Skrift maa jeg kun give, et Uddrag og derhos lægge an paa at gjøre dette kort.

Som Prøve paa den Valderske Nævenyttighed og Kvikhed faar jeg anføre hvad Hr. Stenersen beretter fra det enkelte Præstegjeld Vang, om Folk der, som have drevet det videst i en og anden Kunstflid.

«Øverst blandt disse maa man vistnok sætte Ole Knutsen Søgne. Han har ingen Lærdom, som han ikke har lært sig selv, men har drevet det temmelig vidt i enkelte Fag. Han forfærdiger saaledes alleslags Modeller til Maskinhjul o. vesl., arbeider selv udmærkede Haandtreskemaskiner af egen Konstruktion, er en dygtig Bøssemager og Urmager, gjør fortrinlige Hardangerfeler og er selv en ren «Møllargut» paa disse. Han driver sit Arbeide ved Siden af et lidet Gaardsbrug, i hvilket han skal være lige saa dygtig. Til Bevis paa, at han er en dygtig Mand, som indser det Nyttige, og ikke forkaster Ting, [86] for hvilke saa mange i Fjeldbygderne endnu have Fordomme, kan tjene, at han har anlagt og driver et Fiskeudklækningsapparat, for hvilket han nærer stor Kjærlighed. Han sidder i en nogenlunde god Stilling og tjener ikke saa lidet ved sine Arbeider. – Saavidt vides, har han desværre ingen Lærling, har nok ei heller havt nogen.»

«Efter ham indtager Anders Olson Sparstad eller Bø en fremragende Plads som Sølvsmed, Tolleknivmager og Gravør. Hans Filegransarbeider paa Sølvsager ere smagfulde og fine, hans Tolleknive udmærke sig ved gode Blad og smukt Arbeide paa Skaft og Slire, som beslaaes med Staal, Nysølv og Sølv og udgraveres paa en let og smagfuld Maade. I Signetgraverkunsten er han ogsaa dygtig, skjønt det med Hensyn til Bogstavernes Jevnhed i Bunden staar meget tilbage at fordre. – Han har af og til havt Lærlinger, blandt hvilke bør nævnes Eirik Helgeson Leine, der gaar sin Mester en høi Gang.»

«Simon Ivarson Bakken driver det hele Aar som Ljaa- og Beslagsmed og afsætter en hel Del Ljaaer til de omliggende Bygder, da ingen kan gjøre slig Eg som han Simon i Bakken. Han har vistnok en Konkurrent i Ole Sæte, hvis Ljaaer meget skulle ligne Simons; men dennes ansees dog for de bedste i Bygden; derimod forarbeider den sidste Øxer, som han sælger en hel Del af om Aaret, og disse skulle være af første Sort. Simon Bakken har bestandig Læredrenge og driver sit Haandværk som Næringsvei ved Siden af et ganske lidet Gaardsbrug.»

«Christopher Helgeson Torpeiet forfærdiger hele Aaret rundt Smørafter, Kornsold, Korger, Sættinger o. s. v., af hvilke de første forsires med Udsvidning ved varme Jern. Disse Gjenstande sælges dels i Bygden, dels i Nabobygderne, alt til Sogn.»

«Anders Anderson Pynten den Ældste er en dygtig Smed, især Bøssemager, samt forfærdiger Vægter af forskjellig Størrelse. Han skal være en flink Justermester, til hvilket Arbeide han bruger Vand i en Gryde, som hænger i en justeret [87] Vægt og fyldes, indtil denne ballancerer, hvorefter Gryden ophænges paa den nye Vægt, som nu bliver opsat paa denne Maade. Udmærket gode og solide Kaffekværne forsyner han næsten hele Valders med. Han er tillige Valders's første Rensdyrskytte og driver Jagten som rent Haandværk om Høsten. Dette i Forbindelse med hans øvrige Sysselsættelse ikke alene føder ham med Familie, men giver som oftest Overskud, saa han nu foruden et lidet Jordbrug eier flere Hundrede Spdlr.»

«Jon Kviensmoen og Nils Christopherson Torpeeiet ere meget dygtige Skindfeldmagere, og drive denne deres Profession mest om Vinteren, da de om Sommeren ere ligesaa dygtige Tømmermænd, og de have stadigt Arbeide i begge Prosessioner.»

«Endre Knutsson Hensbakken er en dygtig Hjulmager og Smed og forfærdiger Kjærrer, Trillebører, Langslæder, Høslæder o. desl. Han er tillige en søgt Tømmermand.»

«Jørgen Øylo driver ogsaa Hjul- og Slædemager-Haandværket, og dermed, samt med at ro Tourister paa Vangsmjøsen om Sommeren, ernærer han sig og en stor Børneskok.»

«Paul Nipstadeiet er en dygtig Feldbereder, d. e., semsker og bereder Skind til Klæder; da han tillige er en dygtig Renskytte, driver han som oftest Handel med færdig beredne Skind.»

«Haakon Tveitmoen er Vangs dygtigste Skomager. Han indskrænker sig ikke til Forfærdigelse af Skotøi alene, men er tillige en duelig Sadelmager og forfærdiger Portemonæer, Tegnebøger og Væsker, og alt hans Arbeide er net og velgjort. Om Sommeren ligger han ved Tyen og nedlægger Rakefisk, hvoraf han afsætter ikke saa faa Tønder om Vinteren. Skjønt Krøbling (han er nemlig pukkelrygget), ernærer han en stor Familie meget godt.»

«Eirik Girikson Jevnehagen er Vangs dygtigste Snedker og ernærer sig godt hele Aaret igjennem med sin Profession, i hvilken han har stadigt Arbeide.»

«Blandt kvindelige Haandværkere i Vang maa specielt navnes Ambjør Olsdatter Berge og Randi Knutsdatter [88] Gaasedeilden, der begge væve til Salg hele Valders over og fornemmelig til Sogn de saakaldte «Christen-Tæpen», et eget Slags Teppener med vakker Vævnad, som bruges til Svøb om Børn, naar de bæres til Daaben, fremdeles til Aaklæder paa Skindfelder.»

«Forøvrigt findes der en hel Del simplere Haandværkere, især Smede og Snedkere samt Væversker og Sypiger, som, saavidt jeg har bragt i Erfaring, alle ernære sig nogenlunde af sin Profession.»

Dette var som sagt Hr. Stenersens Opregning for Vangs Præstegjeld, øverst oppe mellem Fjeldene. Men saaledes fortsætter han Bygd for Bygd hele Valders ned igjennem. Foruden Kunstfærdigheder, som vi allerede have seet Prøver paa, læser jeg her om at fabrikere Saamaskiner baade til Korn og Græsfrø, om at gjøre Sviemærker med vakkre Bogstaver i, om Stempelskjæring, om Opfindelse af en Hjulbaad for Haandkraft, om Træskjæring (Snusdaaser o. s. v.) med smagfuld Tegning, om Fabrikation af Bogtræer, om Dreiearbeide og Gjørtlerarbeide, Møbel-Snedkring, Baadebygging, Fiskegarnbinding, Lagging, Bogbinding o. s. v. En Mand ved Navn Knut Sørflaten, i Søndre Aurdal, tjener tillige som Sagbygger og Møllebygger, gjør fortrinlige Ottedagsure, reparerer Spindel- og Cylinderure, forfærdiger kunstige Laase; af Ottedagsure har han gjort mindst et Hundrede, ikke som Svenskeurene tildels af Træ, men helt igjennem af Metal, stundom med Maaned- og Datoviser og gjerne med fint Gravørarbeide i Messing paa Talskiven. Denne Mand har, heder det fremdeles, to meget flinke Sønner, der hovedsagelig befatte sig med Sagbygning og Smed- samt Tømmerarbeide. (Dette er den Familie, jeg sigtede til i de første Linier af dette Kapitel). Flere Urmagere nævnes. Om en Mand berettes, at han har opfundet en Maskine til at gravere Signeter med, og om en anden tilføies, at han har yderligere forbedret Maskinen og leverer smukt Arbeide med den. En dreier Piberør og Mundstykker. Bøssemageri drives af Flere. Blandt Kvinder nævnes, foruden nogle, som udmærke sig ved Dreilsvæving o. s. v., en Krøbling, som [89] binder Vanter og saumer (udbroderer) dem med brogede Roser «hvorved hun slipper for at ligge Fattigvæsnet til Byrde», og af anden kvindelig Kunstfærdighed omtales den gamle Maade at stelle «Julepynt», det Slags Fletninger, som paa andre Steder kjendes under det Navn «Sprang» og bruges til Fryndser paa Haandklæder, men som i Valders bruges sammen med brogede Teppener (Aaklæder) til at hænges op langs Væggene, naar «Sætestuen» (Dagligstuen) skal pyntes til Jul – en oldtidsmæssig Skik, som har været kjendt hele Europa over, men som der nu kun findes en Levning af hist og her.

Al hin haandværksmæssige Flid regner jeg endda til den Valderske Husflid; thi Haandværket er udvoxet af denne, uden mærkbar Indflydelse af By-Haandværkeres Undervisning, og de særskilt omtalte Personer kunne saa meget mere betragtes som Repræsentanter for Husfliden eller for en almen Færdighed i Bygden, som de, trods deres større personlige Anlæg i enkelt Retning og mere vedholdende Øvelse i enkelt Fag, endda gjerne omfatte paa en Gang en Mangfoldighed af Færdigheder, noget, hvorved netop Husfliden skiller sig fra Haandværket.

Og det er ingenlunde saa, at de enkelte Personer, som ere komne i Tour med at drive et Arbeide noget mere fagmæssigt, ere blevne hele Bygdens Haandværkere i samme Fag. Meget mere siges det f. Ex., at i Østre Slidre er hver Mand Smed, og i det Hele har jeg forstaaet det saa, al hver Valdersgut, som vil gjælde for noget, maa være baade nævenyttig og hændig.

Men for det første er nu at mærke, at saa mange Smede og Snedkere o. s. v., som der er i Valders, saa er der kun Faa, som have lagt sig efter at være Skræddere og Skomagere. «Det ligger imod Valders'ens Natur, siger Meddeleren, at være Skrædder eller Skomager; det er Prosessioner, som der ikke er stort at tænke ved.» Og for det Andet savner jeg i Valders den Stadighed, som viste sig f. Ex. i Meldalen og Rennebo, hvor vi saa baade Mænd og Kvinder samlede ved Kveldsarbeidet.

Fra Vang heder det, at enkelte Mænd have forsøgt at [90] indføre Kvelds-Arbeide, «Kveldsætu», som det kaldes,n19 men til stor Utilfredshed for Tjenestegutterne. Skikken er saadan der, at selv Sopelimer gjøres ved Dagslys om Vinteren, og fra Skumringen, da der spises Non, fordrive Gutterne gjerne Tiden med at sove, til Aftensgrøden er fremsat; efter Grøden stelle de Hestene og gaa saa til Sengs. En ydre Grund for denne Skik er vistnok den meget besværlige Kjøring, som hører denne Bygd til, da Hø, Ved, Beit og Mose skal hentes ned fra Fjeldsiderne og Kjørekarlen maa afsted Kl. 2–3 om Morgenen, om han skal række hjem i Lyse om Dagen. Men der tør dog, efter Meddelerens Fremstilling, ogsaa være noget af denne indre Grund, at omhyggelig Brug af Tiden ikke ligger for dette Folkefærds hele Sind og Væsen eller ialfald ikke er bleven Vane. I Slidre, nærmest udenfor Vang eller den mellemste Del af Valders, er det noget bedre med Kveldsætu-Arbeidet; men ogsaa her skiller det meget i, at det kan kaldes Sædvane i Bygden. I begge Bygderne Aurdal, længst nede i Bygdelaget, synes det at staa endnu daarligere til med denne Sag. «Kveldsarbeide, heder det under Søndre Aurdal, kjendes knapt til, uden forsaavidt enhver Gaardbruger, at sige, hvis han ikke er Kakse, istandsætter og tildels ogsaa forfærdiger sine simplere Redskaber.»

Alt dette gjælder dog alene Mandfolkene, da det om Kvinderne siges, at de sidde om Aftenen med Spind o. s. v.

Men selv i den kvindelige Husflid er der i den senere Tid indtraadt en kjendelig Forandring i de ydre Bygder af Valders og det formedelst indtrængende Luxus i Klæder. Øverst oppe eller i Vang lader man sig endnu nøie med hjemmegjorte Klæder, og der kan man f. Ex. se Mændene med Buxer af semsket Gede- eller Renskin, med Hudsko af lignende Arbeidsmaade som Finnernes Komager, og andre fast oldtidsmæssige Klædnings-Skikke; men i Aurdal er det kommet dertil, at [91] Kvinderne baade kjøbe sit Kjoletøi og lade det sy af bylærte Syersker og fiffe sig op med Krinoliner o. desl.

«Forholdene stille sig i det Hele ganske anderledes i Søndre Aurdal end i de øvrige Bygder, idet Skovene give mere Kontanter, hvis Aarsag Løskarlevæsnet er blevet mere udbredt. «En Tømmerhugger kan i kort Tid tjene saa meget, at han kan leve med Familie, og den øvrige Del af Aaret bliver ofte slængt eller bogstavelig talt sovet bort.» Exempelvis omtales en Tømmerhugger, som i sit Hus bruger en fast utrolig Mængde Kaffe for Aaret, og sammen med Overdaadigheden fremhæves et andet Forhold, som tærer paa Bygdens Sæder og Velvære, nemlig Aagerkarlsvæsnet.n20

Ved at læse Beretningen fra Nabobygden Hallingdalen finder jeg beslægtede Forholde, kun maaske mere enkle og gammeldags, med mindre Udvikling i alle Retninger, altsaa med mindre udviklet Kunstfærdighed i nyttige Arbeider paa den ene Side og med mindre udviklet Vane paa Overdaadighed og Vellevnet paa den anden Side.

Den opvoxende Pige i Hallingdalen følger saa at sige [92] Ulden gjennem alle Tilvirkningsgrader, idet hun begynder med at «greipe», som er et Slags foreløbig Karding, derefter lærer at «karde Tuller» o. s. v., og den gifte Kone maa bruge Tiden vel for i Mellemstunder og fornemmelig om Vinteren at faa virket den Uld, hun har at klippe, som dog ikke strækker til mere end de tarveligste Fornødenheder af Gang- og Sengklæder, saa Noget altid maa kjøbes og der kun bliver liden Anledning til at øve og forsøge sig i finere og kunstigere Væving. Hvad der af Kunst-Husflid kan være at tale om paa Kvindernes Side, bestaar derfor mest i at «saume» eller udsy (brodere) Vanter og andre Ting, som efter Bygdens Skik skal udsyes med «Blad-Saum», noget, som enkelte mere øvede «Saumakjæringer» hist og her befatte sig med og udføre for Andre. Og denne «Saum» er mærkelig deraf, at den antagelig er den eneste Husflids-Virksomhed, som nogenlunde stadigt sender Produkter til Salg ud af Bygden – dog kun et Par Snese Vanter for Aaret.

Anderledes har det sig med Mandfolkene. «Det er vist ligesaa sjeldent en Vinteraften at komme ind i en Stue og finde Mandfolkene sysselsatte som at finde Kvindfolkene ledige.»

«Medens Smaagjenten holdes til at bestille Noget og paa den Maade tilegner sig den ene Færdighed efter den anden, faar Gutten mere raade og skjøtte sig selv. Er han færdig med Bogen, saa har han Aftenen til sin Raadighed, og det kommer da an paa, hvad han ser for sig, om han tager sig Noget til, og isaafald hvad. Har han tumlet sig ude om Dagen og Faderen intet Arbeide har fore, som kan holde ham Vaagen, saa finder han sig en bekvem Krog, og der siger han sammen og bliver siddende og dubbe, til Grøden er færdig; og har han faaet den, saa har han ikke mere at være oppe efter. Er derimod Faderen optaget af Kveldsarbeide, saa maa han se paa, og ved Leilighed forsøger han da at gjøre efter; Kniven lærer han sig tidligt til at bruge, men nogen Oplærelse i Brugen af den er der ikke Tale om.»

Efter Konfirmationen begynder han lidt efter lidt at tage Del i de Voxnes Arbeide og kommer dermed til at nytte eller [93] ikke nytte Tiden paa samme Maade som de. Men efter Bygdens Begreb forlanges der ikke andet af Manden, end at han skal være dygtig i Jord- og Skovarbeide, altsaa i grovt og tungt Udarbeide samt saadant Indarbeide, som staar i Forbindelse dermed, og som tildels drives om Vinteraftenen som Kveldsarbeide, nemlig at «snugge» sig for Udarbeidet eller forberede sig for dette med at holde i brugbar Stand Kjælke og Slæde, Sæletøi og Skotøi, samt (naar man ikke vil have Ord for at være træhændt) arbeide af Nyt Skikjælke, Øxestaft, Træske og lignende simple Ting.

For at faa udført kunstigere Arbeider, gaar man til Professionister, enten til Bygdens Skrædder, Smed o. s. v., der driver Haandværket som Hovednæring, eller til En, som har den og den «Tame» (Øvelse, Færdighed, egentlig Tammelse) og driver Arbeidet som en Bisyssel.

Mange Ting, som andetsteds tilveiebringes hjemme i Husene, indføres her, forskjellige Slags vævede Sager, Karder, Bliktøi, Mæssingarbeide, Kobberslagerarbeide, endel Smedearbeide, Svøber, Buxesæler, Vævskeer. Og paa den anden Side er her megen Tid tilovers om Vinteren og jevnlig Klage over Arbeidsløshed. Hvorfor da ikke lage sig til Husflidsarbeider og endog lægge an paa Udførsel? Svar: «E ha alder bryd med di», eller: «E æ'tji tamd med di», og: «Æ Ein inkje tamd, so bli dæ'kji noko taa di».

Om Vinteren sees navnlig Løskarlene at gjøre sig tilgode med at «svive» (slentre omkring) i de mange ledige Stunder; men Andre høres at klage over den trykkende Fattigbyrde.

Hvorledes faa en Forandring gjennemført?

Det mangler ikke Folket paa Anlæg for alskens Arbeide, «derpaa haves mere end tilstrækkelige Beviser», og uagtet der hos Folket her som vel overhoved hos Fjeldfolk synes at være en vis Forkjærlighed for Arbeidet i Skov og Mark, saa troes det dog ikke, at der er nogen bestemt Ulyst mod det stillesidvende Stuearbeide.

Men «dæ a ein Tame med Alting», eller der skal altid nogen, Anvisning og Oplærelse til.

[94] En Skolelærer har lagt Mærke til, fortæller Meddeleren, at hvor En af Husets Folk er hændig og æver denne sin Hændighed, der tage de Andre og navnlig de Smaa efter, og det staar temmelig sikkert til, at de allesammen med Tiden blive nævenyttige og selvhjulpne fremfor Andre.

Ellers er det interessant at høre om en dobbelt Forskjel paa Før og Nu. Gamle Folk finde, at Folk nutildags ere mindre stræbsomme end før, men tilstaa derhos, at man nu er mere kløgtig og lægger mere Tanke i Arbeidet; i gamle Dage var der mere Slid og Slæb, nu har man skaffet sig Lettelse ved bedre Redskaber. Fremdeles finde de Gamle, at før i Tiden var Folk paa en Maade mere kunstfærdige, saaledes nemlig, at de øvede sig i at «gjera fint» eller «kunstigt» eller give Tingene et smukt eller eiendommeligt Udseende (her sigtes vel til Stads med Udskjæring, o. s. v., som endnu i Meldalen og Rennebo), hvorimod man nu ser mere paa det Nyttige eller Tingenes Hensigtsmæssighed og sætter sin Kunst i at udføre Arbeidet letvindt og hurtigt, men for Resten slet og ret.

4. Sætersdalen

At besøge en Bygd eller By, hvor man ikke har været før i Fædrelandet, det er som at læse et nyt Kapitel af en dyrebar Bog. Sætersdalens Kapitel er et af dem, som det ikke er saa let at forstaa; men det er interessant i sig selv, og fordi en vis paafaldende og saare betænkelig Eiendommelighed, som man finder i Folkets Arbeidsskik og Arbeidsvane i en stor Kreds af tilgrændsende Bygder, kanske træder skarpest og tydeligst frem netop i det afsidesliggende og gammeldags Sætersdalen, synes det værd at gjøre ialfald et Forsøg paa at trænge igjennem og lære at forstaa denne Bygds Art og Væsen.

Af hvad jeg har fundet Leilighed til at omtale i første Kapitel af nærværende Skrift, vil Læseren maaske allerede være forberedt paa at finde noget Eget og Underligt her. Men mig gik det saa, da jeg i 1866 besøgte Sætersdalen, at jeg blev fast overvældet ved alt det Nye og Usædvanlige, jeg ligesom kom midt op i.

[95] Paa Veien til Sætersdalen hørte jeg Fortællinger af Folk, som vare kjendte her, og medens jeg drog fra Sogn til Sogn inden selv Sætersdalens Grændser, søgte jeg idelig Samtale med Embedsmænd og andre indflyttede Folk, som vare kjendte i andre Egne af Landet og altsaa kunde anstille Sammenligning. Men under mine mangeaarige Studier af Folkelivet her i Landet synes jeg aldrig at have hørt saadanne stærke og samstemmige Yttringer og Domme om Almuens svage Sider som her om den Sæterdalske Almues Hang til – rent ud sagt: Dovenskab. Og det, jeg selv saa og erfoer ved umiddelbar Omgang med Almuen, var slet ikke skikket til strax at give mig en anden Mening.

Paa Embedsgaarde i Bygderne nærmest udenfor Sætersdalen, fortalte man mig saadanne Exempler paa Skikken og Tænkemaaden i disse samme Bygder:

Kvinderne ere saa uflittige med Spinden og Væven, at selv Folk, som ikke kunne kaldes fattige, tildels mangle fuldstændige Kirteklæder og maa laane. En rig Gaardmandskone, hed det etsteds, maatte engang laane et Par Strømper hos Fortællerens Tjenestepige og med det samme kjøbe en Stak. Om en Husmandskone anførtes exempelvis, at fordi hun sad med et Spædbarn, syntes hun ikke at kunne række stort mere end at passe det og udrette det Nødvendigste i Huset, saa hun ikke vandt at spinde om Vinteren den Uld, hun om Høsten havde klippet af sine faa Sauer. Adskillige Koner, blev det sagt, sælge sin Uld til Opkjøbere og kjøbe igjen Vadmel af Piger, som sidde paa sin egen Haand og væve. En Frue fortalte, at hendes Tjenestepiger viste sig uvillige, da hun efter den Skik, som ellers er saa almindelig i vore Landsbygder, vilde have dem til at spinde om Vinter-Aftenen; «det ere vi ikke vante med», blev der svaret. Den samme Frue beskrev mig, hvor vanskeligt det var for hende at faa udenhus Hjælp til at spinde, saa hun tildels maatte sidde og anstrænge sig selv med dette Arbeide; hun havde forhøiet Betalingen fra 6 Marken til 8, 10, ja 12 og budt Arbeidet ud gjennem Medlemmer af Fattigkommissionen, men endda havde hun kun faaet [96] lidet udrettet. Der er heller ikke mange, som kunne spinde fint og godt, og omgaaende den Kunst at væve anførtes, at i de to Sogne Hordnæs og Evje var der for Tiden kun to Piger, som vare komne ud over den gamle Simpelhed, som bestod i at væve Vadmel og ensfarvet Værken; før havde man ikke havt Begreb om at farve andet end Sort, og det saa, at det sværtede; til sine brogede Aaklæder maatte Konerne have rødt og andet farvet Garn, men kjøbte dertil fra Byen et Slags kostbart Uldgarn, som egentlig var for godt til dette Brug.

Men alt Saadant blev gjerne meddelt mig som et Slags Forberedelse til det endnu mere besynderlige, som man sagde jeg skulde forefinde, naar jeg kom helt op i det egentlige Sætersdalen.

Til at forhøie min Forventning om noget Underligt og Uhyggeligt heroppe tjente ogsaa det, jeg maatte høre om Tiggerfolk, som fra Sætersdalen komme ud til Bygderne udenfor. Det er aarvisse Tog, tildels af hele Familier, deriblandt stundom unge og arbeidsføre Mænd og Koner.

Fra Fjeldbygderne længer øst paa, Hallingdalen, Valders o. s. v., var jeg vant med at høre, at unge Mennesker, Gutter og Piger, drage ud til de ydre Bygder og til Byerne for at tage Tjeneste eller sætte sig i Haandværkslære og saa komme hjem med større Kundskab og mere Folkeskik; som Exempel skal jeg her kun nævne de mange Budeier fra de nævnte Bygder, som Vinter efter Vinter stelle i de store Fjøse paa Thoten og Eker o. s. v., men om Sommeren hjælpe til med Hjembygdernes Sæterstel og Høstarbeide. Men i Sætersdalen er der ikke Tanke om saadan Forbindelse med Udenverdenen; det ikke alene sagde man mig, men det fik jeg ligesom se umiddelbart, idet samme jeg traadte over Bygdens Grændser og fik Øie paa Folket: den afstikkende og høist paafaldende, skjønt for Kvindernes Vedkommende ingenlunde uskjønne Klæde-Dragt syntes mig at vidne om, at Folket heroppe ikke gjerne indlader sig med fremmede Bygder og ikke tænker stort paa at hente nye Sædvaner derfra eller rette seg efter fremmede Skikke, men vil være sig selv Nok i alle Dele. Byerne Christiansand [97] og Arendal faa sine Klædeskikke eller Moder fra Paris, og de allernærmeste Landsbygder efterligne igjen Byerne i et og andet Stykke; men kommer man til det nærmeste af Sætersdalens to Præstegjelde, saa kan man faa høre, at Gjenterne heller gaa den modsatte Vei og tage Moden fra det inderste af disse samme Præstegjelde eller fra Valle Sogn, som vel kan kaldes Kjernen af Sætersdalen eller dennes mest ægte Bygd.

Men det Mærkeligste var dog, hvad jeg maatte høre om hele Egnens og da fornemmelig om selve Sætersdalens mange Løskarle, og disse gjaldt derfor mine ivrigste Spørgsmaale og mine flittigste Overveielser under Besøget i Sætersdalen.

«Istedetfor at tage Aars-Tjeneste, fortalte man, ere Gutterne Løskarle, arbeide for Folk om Sommeren, men fortære Fortjenesten om Vinteren, saa de om Vaaren ere lige nær.»

«Hvad bestille de saa om Vinteren?» maatte jeg naturligvis spørge.

«Ingenting».

«De maa da gjøre noget, veed jeg?»

«Bogstavelig ingen Ting».

«Ja men hvad gjør saa den, som Ingenting gjør? Hvad er det at gjøre Ingenting? Hvad i al Verden fordriver det Menneske Tiden med, som ikke har noget at fordrive Tiden med, og det en hel Vinter?»

«Han – sover, sidder saa med Piben foran Ilden, gaar derefter en Tour ind til Naboens og sidder der en Stnnd.»

«Skal dette virkelig være den hele Forklaring?»

«Ja, det kan vel være, at En og Anden skjærer ud en kunstig Træske til Gjenten i Huset, eller han tager sig en Tour paa Sti nu og da og sætter Snarer for Ryperne. Men den meste Bedrift bliver nok at fare ude om Nætterne og besøge Pigerne, og sommetider flotte de sig sammen og stryge gjennem Bygden med Støi og Raab, som om der var Brand.»

Jeg maa bede om Lov til at fortælle lidt omstændeligt om hvorledes jeg indrettede det med mine Undersøgelser og lidt efter lidt kom til at danne mig et Slags Mening.

Allerførst kalder jeg det heldigt, at da jeg fra Christiansand [98] af reiste opover den bakkede Vei, som fører til Sætersdalen, traf det til at være paa samme Tid, som Sætersdølerne efter aarlig Skik og Fornødenhed hente op sin Sommer-Føde af Korn fra Byen, mellem Plov- og Slaatonnen.

Jeg syntes Veien var besværlig nok for mig, som kun havde min egen Person at fragte – og saa sad jeg i Kariolen og saa Paa, hvorledes disse Sætersdøler gik Nat og Dag ved Siden af sine Kornlæs og heller hjalp Hesten med at trække, og hvorledes de løftede og slæbte paa de tunge Sække, naar de for Lettelses Skyld læssede af og ladede i en Baad for at ro opover et Vand eller et farbart Stykke af Elven. Jeg syntes at se her, at det var et Folk, som var opvant med Møie og Besvær, og det var ordentlig en Tidsfordriv at sidde og tænke paa, hvorledes dette haardføre Folkefærd vel monne have slidt og slæbt i Byveien i de henrundne Aarhundreder eller indtil for en kort Menneskealder siden, da der endnu ikke var Kjørevei, men kun den oldtidsmæssige Kløv-Vei.

Og da jeg kom op til hin Hovedbygd i Sætersdalen eller Valle Sogn, var det saa heldigt, at jeg netop traf Folk hjemme, men tillige hørte, at der strax skulde flyttes til Sætrene eller til Stølene, som man her siger. Et Par Dage besøgte jeg da Folk omkring i Bygden og fik altsaa et Glimt af Livet i selve Dalen; men saa slog jeg mig i Følge med en af de flyttende Familier for ogsaa at faa se Fjeldmarken eller Heien, hvor Fjeldfolket lægger ned sin meste Sved og Møie.

Kreaturene vare reiste et Par Uger før; nu fulgte Familien efter. En Kløvhest bar alle Fornødenheder, og en Smaagut sad sommetider oppe paa Kløven. Manden bar den Mindste, en velfødt og tung Gut, og han sov saa trygt i Faderens stærke Arme. To-tre andre Gutter sprang foran og haukede. Konen befandt sig i høit frugtsommelig Tilstand, men holdt endda ubegribelig godt ud; til min Forundring havde hun taget Træsko paa til Vandringen og sagde at dem gik hun bedst paa. Veien var ikke fuldt to Mil lang, men saa besværlig, at vi brugte en 6 til 7 Timer.

Under Reisen og Fremkomsten til Stølen og under Opholdet [99] her i nogle Dage, var det mig som om jeg saa for mine Øine, hvad jeg saa tit havde forsøgt at forestille mig, nemlig de første Nybyggeres Færd i vort Land. Jeg tror ikke paa nogen storartet og pludselig Indvandring af hele Fylker ad Gangen, med Jarler eller Herser til Førere og Styrere, jeg tænker mig derimod Landets Bebyggelse saa, at nu en, nu en anden Nybygger-Familie vovede sig enkeltvis og paa egen Haand længer og længer frem. Var først en Dal bleven befolket, kunde det træffe, at en Renjæger eller Øretfisker kom saa langt op paa Fjeldet, at han fik Øie paa Dalen hinsides, og han kunde da gjøre Aftale med sin Hustru om, at de skulde samle sin Buskap sammen og læsse Redskaber og Madvarer paa en Kløvhest og saa flytte og se sig ud et bedre Rum, rydde sig en Gaard og – om de fik Lykke – grunde en Bygd. Saadan Flytning maatte foregaa ved samme Tid paa Aaret, som da vi nu flyttede til Stølen. Den Barhytte, de behøvede for Sommeren, kunde Manden sætte sig op den første Kveld, de kom frem, og inden Vinteren kom, kunde han have tømret sig et Hus og deri samlet Foder for sine Kreature.

Hine Oldtidens Mennesker have ikke været mere haardføre og udholdende end de, jeg nu færdedes med, og Huslivet og Stellet kan ikke have været meget enklere og tarveligere end det, jeg var Deltager i her oppe paa Stølen. Den allerførste Bondekone i Valle har lokket paa sine Kreature og stellet for sine Børn saa ganske paa samme Maade, som jeg saa det for mig, og det dybe Alvor hos hine første Slægter, som gav Folkelivet i vort Norden dets oprindelige Præg og eiendommelige Art, synes mig ikke at være fremmed for det Led af Efterkommere, som nu træder de besværlige Stier over Heien.

Netop i Valle i Sætersdalen kan man komme til at drømme om Oldtiden. Nede i Dalen finder man Gaard for Gaard en Bebyggelse, saadan som vi maa forestille os den alt Landet over i den bedste Sagatid, da Rydningens Vanskeligheder vare overstaaede og Bygde-Skikken havde faaet en vis Fasthed. Gaard for Gaard saa jeg her disse Stuer med den hjemlige Aare midt paa Gulvet og ingen anden Lysning end [100] den vakre gjennem Ljoren i Taget – ægte norske Stueformer, af ægte Malmfuru og med ægte norsk Tømmermandsarbeide. Men føler man sig nede i Dalen som i den gode, jevne Sagatid, saa flyttes man, ved at komme op paa Stølene, tilbage i den endnu fjernere Rydningstid. Thi det er ikke her i Egnen som andetsteds, at Bonden blot sender Kreaturene med en Budeie afsted til Sæteren; men, som man vil have forstaaet, flytter hele Familien op paa Heien, og i det Sommer-Hjem, som nu tilflyttes, ser Alt saa ufærdigt ud, at disse Smaa-Grænder af Støler give en Forestilling om Rydningstidens halvfærdige Tilstand.

Men just ligesom her paa Heien var Stedet til at skue tilbage paa hine Tider, da vore Bygders Opdagelse og Oprydning og Bebyggelse gik for sig, som har været vort Lands første og største Arbeide, saaledes var her ogsaa Stedet til at betragte hine Begyndelsers Fortsættelse eller Nutidens Arbeidsliv, der i denne Egn saa aabenbart har i sig noget af selve Oldtidens Art.

Saasnart Flytningen til Heien er foregaaet, fordeler Folket sig paa forskjellige Steder. Konen med de smaa Børn holder sig paa den egentlige Støl og steller med Kreaturene, og Bonden med sine Arbeidsfolk drager om til de vidtløftige Slaattemarker, hvor der foruden Hølader er opført tarvelige Boder til Logis. Disse Arbeidsfolk ere leiede for Sommeren, og gjerne har hver Bonde med sig en Karl til at slaa samt en Pige til at rage og brede, hvad Bonden og Karlen slaa. I disse leiede Slaattefolk have vi for os hine «Løskarle» samt Gjenter, som «holde sig selv». Karlen er gjerne leiet for 10 Sommer-Uger og Pigen for hele Sommer-Halvaaret, og foruden Kosten faar hin en 18 til 20 Spd. i Løn, og denne en 10 Spd.

Der arbeides stridt. Slaattevidderne ere store, og det gjælder ret at nytte den korte Sommer og fare saa vidt ud over med Ljaaen, som man paa nogen Maade kan række. Uden det Foder, som saaledes samles fra Heien, vilde Gaardsbruget nede i Dalen ikke have været det, det er; uden dette Heiearbeide [101] og disse Leiefolk vilde Bygden ikke have kunnet bestaa, ialfald ikke have naaet op til den Folkerigdom og Velmagt, den eier. Og denne Vigtighed har Heie-Bedriften aabenbart havt alt fra de første Tider af, og denne Maade med leiede Arbeidsfolk for Sommertiden er da vist ældgammel.

Jordlapperne nede i Dalene ere saa smaa og det egentlige Gaardsbrug saa indskrænket, at Konen steller sine Kreature Vinteren over og Manden kjører Foderet ned fra Heien paa Vinterføret og udfører Arbeidet med Pløiing og Saaing om Vaaren, uden at de behøve videre stadig Hjælp, og derfor holde de ikke Aars-Tjenere.

Det gjensidige Forhold mellem Husbondsfolk og Arbeidsfolk er altsaa dette, at hine heller betale Sommer-Arbeiderne nogenlunde godt og saa slippe for at holde dem med Kost om Vinteren, da de til Nød kunne hjælpe sig selv, og disse synes at staa sig ved at gaa ind paa denne Sommertjeneste, da de slippe for videre Arbeide om Vinteren og til Nød kunne komme igjennem med Sommerens Fortjeneste.

Ganske kunne dog ikke disse to Klasser af Befolkningen være hinanden foruden den lange Vinter igjennem, og der har derfor dannet sig et tilvant Forhold af gjensidig Tjeneste. En Løskarl faar gjerne Vinterlogis (Hus og Seng) hos en Bonde, imod at han hugger op Veden, og ligesaa faar en Løsgjente Husvær hos en Familie, mod at hun paatager sig den daglige og ugentlige Rengjøring i Huset. Hun gaar vel ogsaa almindeligvis ind paa at være Husmoderen noget behjælpelig i Fjøset, navnlig med at bære Vand til Kreaturene, og derfor nyder hun fri Grødmelk. Forresten søger Pigen til sin mindre Sommer-Løn adskillig Bifortjeneste ved Vævning, Søm o. s. v.; mindre lægger derimod Gutten i Vinterens Løb til sit større Overskud fra Sommeren, da der i det Hele taget er mindre Behov for hans Arbeids-Hjælp, idet Bonden som sagt mest hjælper sig selv og kun nu og da kan behøve at leie Løskarlen til at treske eller til at kjøre hjem et og andet Hølæs eller Vedlæs o. desl., naar han selv har Forfald.

[102] Det er, som man ser, et ganske naturligt Forhold. Men Ulemperne ere store. Dette viser sig navnlig for Løskarlenes Del. Den faste Arbeidstid for dem pleier kun være 10 Uger i den bedste Sommertid, og i den største Del af Aaret ere de altsaa henviste til den yderst ringe Sysselsættelse, som leilighedsvis bydes dem, samt hvad de for Resten kunne finde paa for egen Regning.

Jeg har anført YYtringer om disse Misligheder af Mænd, som ikke høre til selve Almuen. Men ganske ligedanne Ytringer har jeg ogsaa hørt af Bønder.

«Løskarlene lægge sig i Hie som Bjørnen,» sagde En, «og medens vi Bønder have fuldt op at varetage og udrette med Kjøring og Andet, saa vi holde Arbeidsvanen vedlige, kunne Karlene komme saaledes ud af Tour om Vinteren, at de blive rent lemstre i Kroppen de første Dage, de faa Ljaaen sat om Sommeren.»

En Anden føiede til, at naar slige Karle gaa hen og gifte sig uden at eie Hus og Jord, saa er det greit at skjønne, at der maa blive Fattigfolk af.

Jeg søgte derhos jevnlig Samtale med de unge Karle selv om disse Ting, og det lykkedes mig at faa et formeligt Møde istand her oppe paa Heien for denne Sags Skyld. Det var paa et Sted, hvor flere Bønder laa med deres Arbeidsfolk paa Slaatte-Arbeide. En Søndag Eftermiddag fik jeg dem samlet, baade Bønderne og Karlene, og Kvinderne med, kanske en 30 Mennesker ialt. Vi sad sammen paa Bakken og talte frit. Jeg fortalte Alt, hvad jeg havde hørt, yttrede min store Forundring og Bekymring, og vilde nu af de rette Vedkommende vide, om Ledigheden og Lediggangen virkelig var saa sørgelig stor. Vi gjorde os endog saa meget for, at jeg spurgte og de opgav mig Hus for Hus, hvor mange unge (konfirmerede, men ugifte) Karle der den sidste Vinter havde været i den tætteste og vigtigste Del af Valle Sogn (Sydbygden), hvor der bor ialt 72 gifte Mand (Bønder og Husmænd tilsammen), og vi kom til følgende Oversigt:

[103]

Af disse mange Karle havde ikke flere end 7 viist det Tillag, at de efter Sommerarbeidets Ophør havde reist ud paa Arbeidsfortjeneste i fremmede Bygder; disse 7 havde gaaet over Heierne, dels til Thelemarken, dels til Stavanger-Kanten; men ingen af dem havde været borte hele Vinteren, kun nogle Uger om Høsten eller om Vaaren.

Af de mange Karle blev der fremdeles ikke nævnt mere end 4 eller 5, som havde lagt sig efter og drevet paa med noget Slags Haandværk (Smede- eller Træ-Arbeide).

Var der saasandt Vei over Fjeldet til Stavanger, saa – mente man – vilde nok alle søge did paa Arbeide om Vinteren i Fisketiden. Og det kan nok være, at den Tanke gjorde sig gjældende i Forsamlingen, at jo værre Tilstanden blev skildret, des mere Udsigt kunde der kanske være til, at Storthing eller Amtsformandskab vilde bevilge Penge til Veianlæg. Men vist er det, at jeg storlig forundrede mig over den Blanding af Ligegyldighed og Ærgrelse, hvormed selve Løskarlene baade hørte paa og stadfæstede Skildringerne af deres Vinterliv. Sammenligningen med Bjørnen i Hiet blev vedtagen som aldeles træffende.

Med dette Tal over de mange Løskarle til Udgangspunkt gjorde jeg senere fornyede Anstrængelser for at faa frem en rimelig Forklaring om, hvorledes den lange Vintertid blev benyttet. Og noget bedre Begreb om Tingen fik jeg jo tilsidst. Naar saaledes en Løskarl opholder sig hjemme hos Faderen, er det som en Selvfølge, at han udfører en Del af Gaardens Arbeide, saasom Kjørselen, hvorved det da rigtignok kan hænde, at Faderen selv ikke faar fuldt op at bestille. Og om de øvrige [104] eller fuldstændige Løskarle kom jeg tilsidst til at tro, at ved Tresking, ved Rypefangst, ved smaat Træ-Arbeide tjene de vel for det meste saa meget, som den Sul koster, de nyde til deres Grød. Men endda er her ligesom en Gaade at løse.

En anden Forfatter har før mig været inde paa denne samme Gaade og brudt sit Hoved med den. Det er Gjellebøl, Præst i Valle omkring Aaret 1770. Før havde han boet i Høland i Akershus Amt og forfattet en Beskrivelse over denne Bygd, og med den Øvelse og Erfaring, som han derved havde faaet, tog han sig nu for at forfatte en Sætersdalens Beskrivelse. At han helt igjennem viser sig venlig stemt mod Almuen, det gjør, at han saa meget mere maa slaa til Troende, naar han, som man vil se, ogsaa maa klage over den megen Tid og Arbeidskraft, som gaar til Spilde.

Ogsaa paa hans Tid var det saa, at Bonden ikke holdt Aars-Tjenere, men kun leiede Folk for Sommeren, og at Karlen kun var leiet for 10 Uger, akkurat som nu.

Følgen er, siger han, «at Tjenerne, ved det de Intet have at forrette de 4 Dele af Aaret,n21 falde til Lediggang og Dovenskab; ja mange fordærves saaledes derved, at omendskjønt de kunne faa Aarstjeneste, vil de ingen tage, eftersom de heller udvælge at sove og gaa ledige i samme Tid end at arbeide, ikke tagende i Betragtning, at de saaledes hvert Aar fortære om Vinteren, hvad de fortjene om Sommeren, og altsaa aldrig kan samle noget til Hjælp i deres Alderdom, men blive Bygden til Byrde». Men Forfatteren forklarer ogsaa, at dette kan der vanskelig gjøres noget ved af den Grund, at Egnens Beskaffenhed er saadan, at om Sommeren er der Arbeide for mange Folk, om Vinteren ikke. Han drøfter adskillige Raad imod Vanskeligheden og veed tilsidst intet andet, end at den overflødige Befolkning maatte flytte ud og bosatte sig i andre Egne, hvor der var Mangel paa Folk.

[105] Her synes det mig, at Gjellebøl ikke tilstrækkelig er opmærksom paa den Betænkelighed, at om Sommeren er jo ingen Del af Befolkningen overflødig, idet tvertimod alle Kræfter høilig behøves da, saa Bygden jo vilde komme til at lide, om de Unge flyttede ud. Men selv anfører han denne Hindring for Udflytning, «at omendskjønt dette Folk er et fattigt Folk og tidt lider Mangel paa adskillige Ting, saa er dog den Kjærlighed til deres Fødested saa stor, at de heller udvælge at lide ondt hos deres Egne, end at have det godt hos Fremmede». «Jeg vil, siger Gjellebøl fremdeles, ikke anføre flere Beviser herpaa end dette, at man sjelden, ja aldrig her hører, at nogen tager Tjeneste i nogen By eller giver sig sammesteds til nogen Profession,n22 meget mindre lader sig hverve til Garnisonstjeneste uden Kommando. Aarsagen hertil er vist den liden Omgang, de have med Fremmede paa dette ensomme Sted. Desforuden er deres Levemaade (lad være at den er meget ringe) saaledes beskaffen, at de ikke lettelig kunne andetsteds bekomme den, og saasnart de savne samme, kan eller vil de ikke trives»).n23

Ved fortsat Tale om Folkets Sæder finder Gjellebøl, [106] at de «af Naturen ei ere mere hengivne til Ørkesløshed end som paa andre Steder». Han roser dem for, at de hjælpe sig uden særskilte Haandværkere, idet hver Mand er sin egen Skomager, Skrædder, Smed, Snedker, Tømmermand o. s. v. og nøier sig med eget Arbeide, om det end ikke bliver noget Mesterstykke. «Dovenskab, siger han, kan man ikke bebreide dette Folk for, besynderlig i Henseende til et vist Slags Arbeide og i Henseende til visse Tider. Det Arbeide nemlig, som de ere vante til at gjøre, gjøre de gjerne; men derimod andet Arbeide, saasom at gjøre Grøfter, oprydde ny Ager, bryde Stene og andet saadant gjøre de nødig. – Ligeledes ere de meget vindskibelige de faa Uger om Sommeren, naar de gjøre deres Høstarbeide, da de altid begynde deres Arbeide ved Solens Opgang (nemlig midt om Sommeren) og ende det ved Solens Nedgang. Derimod finder man dem gjerne den øvrige Tid af Aaret, nemlig Høst og Vaar, at ligge og sove paa Marken i Flokketaln24 og om Vinteren (saa mange som ikke have Tømmerhugst) at række sig paa Bænke og Krakker i Husene. Og besynderligt er det, at de altid rette sig efter Solens Gang, saa at de endog om Vinteren gaa til Sengs, naar Solen gaar ned Kl. 4 Slet, og sover til Kl. 8 Slet om Morgenen, naar Solen gaar op. Anderledes forholder det sig med deres Kvindfolk, som alletider ere meget flittige og duelige; thi disse bruge ikke alene stor Omhyggelighed for deres Kvæg, men ere meget arbeidsomme til Spinden, Væven, Sying og andet Saadant, saa at man undertiden maa undres over, at de kunne lære Saadant uden Læremester». I Sammenhæng hermed roses Folkets Oprigtighed, Troskab, Ligefremhed, og Forfatteren udbryder til Slut, at «dersom den gamle Oprigtighed og Simplicitet skal findes nogensteds, ja hvis den gamle patriarchalste Levemaade skal nuomstunder træffes hos et Folk, erlanges den [107] uden Tvivl efter min Tanke, i det mindste i adskillige Dele, hos dette Folk».n25

Man vil vist allerede have forstaaet, at jeg i Hovedsagen ganske deler Gjellebøls Opfattelse af Folkelivet og Arbeidsvæsenet, kun at jeg maa tilføie, at naar jeg gik omkring og betragtede disse Husflidsudstillinger, som man ser i Bohavet i Stuerne og i Klæderne paa Loftet, saa fandt jeg, at baade den mandlige og kvindelige Haandfærdighed og Skjønhedssands og Forsynlighed stod temmelig meget tilbage i Sammenligning med, hvad jeg havde seet hos andre Almuer i lignende smaa Kaar, f. Ex. det ovenfor omtalte Søndfjord. Det er imidlertid troligt, at paa Gjellebøls Tid stod Sætersdalen sammenlignelsesvis ikke saa langt tilbage, da vel de andre Bygder have skredet mere fremad i de senere Tider.

Men hvad jeg hovedsagelig vil have bemærket ved Gjellebøls Fremstilling, er, at med sin hele velvillige Betragtning er han dog endnu ikke kommen til Forklaring af Gaaden, til Løsning af det hele Spørgsmaal.

Spørgsmaalet er: hvorfor saa stærke og friske Mennesker (og jeg synes aldrig jeg har seet nogen Bygd med saa mange velvoxne og spræke og vakkre Folk) gaa saa meget ledige og udsætte sig for hin harmelige Tale om Dovenskab?

Under hyppige Samtaler om disse Ting naaede en Bemærkning mit Øre, som slog mig. Det var ikke netop i Sætersdalen, men i en af Bygderne strax udenfor. Der blev, som jeg allerede har erindret, fortalt en Række af besynderlige Exempler paa liden Arbeidsdrift blandt Almuen, og det var ikke frit for, at der var nogen Uvillie og Ærgrelse i Fortællingerne; men tilsidst blev der tilføiet denne formildende og veiledende Bemærkning, at Feilen laa dog ikke simpelthen i pur Dovenskab hos Folket, men i det Begreb, som nu engang var blevet herskende, nemlig at det gik ikke an at udrette mere. Sad f. Ex. en Kone med et Spædbarn, saa troede [108] baade hun og hendes Omgivelser, at det gik ikke an for hende at række mere end at passe Barnet og besørge det uundværligste af det daglige Husstel. Men atter stiler jeg Spørgsmaalet saa: Hvorledes kan det dog være gaaet til, at et saa opvakt og livligt Fjeldfolk som Sætersdølerne er sunket ned til og er blevet staaende ved og har ladet sig nøie med dette allerlaveste Arbeids-Begreb, hvorfor have de ikke tvertimod som andre begavede Folk gaaet fremad og udviklet sig og baade gjort større Fordringer til sig selv og vakt Fremmedes Beundring ved Foretagsomhed og Kunstfærdighed?

Det kan man vel forstaa, at den lange Vei og besværlige Førsel til Udenverdenen har virket afskrækkende, saa man ikke har lagt sig efter Husflid med Tanke om at arbeide op til Salg (skjønt nogle Ljaa-Smede i et af Sætersdalens Sogne have viist at det gaar an). Men naar jeg tænker paa de mange Bøssemagere og Urmagere og Signetstikkere, de mange Træskjærere og Malere og Forgyldere i Meldalen og Rennebo, i Gudbrandsdalen og Valders, saa kan jeg undre mig over, at saa kvikke og tænksomme Folk som Sætersdølerne ikke ligeledes have syslet med saadanne nette Fristunds-Arbeider, om ikke for Penge-Fortjenestes Skyld, saa dog til Fornøielse og hyggelig Tidsfordriv og af uimodstaaelig Drift til Sysselsættelse.

Man skal ikke længe have været i Rennebo eller i Valders, før man faar høre om Bygdens mest opfindsomme Urmager og Tusindkunstner. Men istedetfor at høre om saadanne Mestere i Sætersdalen, fandt jeg, at Folk gjerne fortalte Historier om de Kjæmper, som havde levet iblandt dem, om de Styrkeprøver, som disse havde lagt for Dagen, de Slagsmaal, de havde udmærket sig i. Det lod som, at hvad der var Gjenstand for Berømmelse og stod som Maalet for Ærgjærrigheden, det var ikke Arbeidets Flid og Kunst, men alskens Kjæmpe-Bedrift.

Kjæmpe-Bedrift? det minder om Kjæmpe-Viserne; men Sætersdalen er jo aandsbeslægtet Nabobygd til Thelemarken, som i vore Dage netop er blevet berømt for sine Kjæmpeviser, denne Skat af nationale Sange og Sagn, som Provst Landstad [109] og Præst Moe og Organist Lindeman og Professor Bugge med saadan kjærlig Flid have draget for Lyset!

Ja, Sætersdalen ligger midt i et stort Strøg af Fjeldbygder med et beslægtet Folkeliv fra Thelemarken i Øst og mod Vest hen over Aaseral og Hegebostad og Kvinesdalen alt til Siredalen. Overalt i de lavere Dalbygder tales der med en vis Respekt om «Fjældmændene», det er ikke frit for, at de skildres en Smule som Vildmænd; og kommer man op imellem dem selv, saa mærker man snart, at de bryde sig ikke stort om «Utmændene» og deres Snak, men leve som et Liv for sig selv, med friste Minder om en gjæv Fortid, med Afglands af en storslagen Folkeaand.

Andre Steder i Landet have vi seet begavede Folk sidde med saadan Tankeleg i deres Fristunder, at de studere ud Aargangs-Ur med ubegribelige Indretninger, eller de lade Kniven ligesom legende fare hen over Træet og fremtrylle disse uendelige Udskjærings-Snirkler, til Stads oppe paa Skabkanten eller over Husdøren; i nogle Bygder er denne Id fremdeles gaaet over til saadant Levebrøds-Arbeide som at gjøre op Træskeer i Dusinvis eller Sildetønder i Læstevis, som Livets Slid bestandig behøver nye af. Men Fjeldmandens Tankeleg har været at «radla» og «kvea», at leve op igjen det gamle Kjæmpeliv i Minde og Sang, og hans kjæreste Id har været at øve nye Bedrifter i den gamle Tids Smag, saa de, som kunne med at lægge Kvad, kunde faa nye Historier at «kvea» om istedetfor de udslidte gamle.

I Harald Haarfagers Dage var der sagtens ikke stort af den Husflid, vi søge efter nu, Husflid af det Slags, som bogstavelig følger den Regel, at «Tid er Penge». Men Folket var ikke mindre gjævt for det, og heller ikke sad de uvirksomme i sine Fristunder. De Sagahistorier og de Kjæmpekvad, som de Gamle havde for sig i Mellemstunder, og som vi endnu den Dag idag suge Næring af for vort fædrelandske Sind, vare den Tids Husflids-Produkter. Og nu mener jeg, at det ikke bør lægges blot og bart til Vanhæder for Sætersdalen, om Folket deroppe har bevaret noget af Haarfagers [110] Tidsalders Smag og Tænkemaade, og derved udrettet, at vi kunne se for vore Øine lyslevende Billeder af den svundne Tid. Her er som en Arbeids-Deling i det Store: Paa nogle Steder i Landet har man fulgt Kaldet i Retning af at følge med Tiden og tilegne sig den øvrige Verdens Skik og Maade, paa andre Steder har man følt sig hendragen til at dvæle ved de gamle Minder og fastholde den oprindelige norske Art i Liv og Id; paa nogle Steder har Tænksomheden og Virkelysten udviklet sig i Retning af at smykke og berige det daglige Liv (gildere og nymodens Huse og Bohave og Klæder o. s. v.), paa andre Steder er Aandslivligheden gaaet op i at glæde sig over det hjemlige og kjære Gamle (Sætersdalens Aarestuer og alle de Oltids Skikke, som have hjemme her).n26 Paa nogle Steder har man valgt sig Haandarbeide til Tidsfordriv i Mellemstunder, paa andre Steder er Valget faldt paa Sang og Snak, som man syntes der var Vid og Gammen i.

Sætersdalens Piger spinde ikke saa fint og væve ikke saa kunstig, som Thotens, og Sætersdalens Gutter have ikke øvet sine mekaniske Talenter saaledes som deres Jevnlige i Meldalen Rennebo. Og dette er noget, som let og snart falder i Øinene. Men det er ikke Enhver, som falder paa eller faar Leilighed til at udføre Sammenligningen fuldstændig. Efter den ovenfor omtalte hel pinlige Undersøgelse omgaaende de Sætersdalske Løskarles mange Fristunder og ufuldstændige Sysselsættelse, ved hin Leilighed, hvor jeg var samlet med et helt Selskab af baade Gutter og Gjenter oppe paa Slaatte-Heien, fik jeg se og høre Prøver paa Ungdommens Interesser og Færdigheheder [111] i andre Retninger. Der blev dandset og der blev sunget. Det var første Gang jeg traf til at være Vidne til denne nationale Leg, saaledes paa fri Mark og blandt selve Almuen. Uden at kunne give mig ud for Skjønner, kan jeg dog sige, at jeg fik et Indtryk. I «Gangaren», som dandsedes, og i «Stævene», hvori Pigernes bløde Stemme vexlede med Karlenes raske Røst, var der noget, som vidnede om øvet Kunst og dyrket Smag, og medens jeg ellers kun havde seet Bygdefolket i dets Hverdagslag og vel ofte havde følt mig frastødt ved noget vist Haardt og Grovt, noget Skjødesløst og Uvorrent, syntes jeg nu i Sangen at fornemme noget af en finere og ædlere Art. Jeg glædede mig derover og blev forsonet med Meget og Mangt. Sindet blev løftet lidt op over Øieblikkets Pinagtighed.

Det kan vistnok synes underligt at blande denne Tale om Kjæmpeviser og Stev op i en Beskrivelse af Husflidens prosaiske Væsen. Og jeg forstaar, at Iveren for det udvortes Nyttige og Beundringen for det Slags systematiske Husflid, som jeg selv med Tilfredshed har fremstillet en Prøve af i Kap. 1, kan blive saaledes fremherskende i Manges Sind, at de synes de ville ikke give to Skilling for alle Kjæmpeviser og Stev tilhobe. Men man veed da ogsaa, at anseede og ledende Mand sætte saadanne Yttringer af Folkeaanden som disse samme Viser og Stev overmaade høit og kalde dem rent ud Ubetalelige, saasom det er af deslige Kilder, at det ægte Folkelige i vort Folkeliv for en Del skal hente sin Forfriskelse og Foryngelse.

Da Gjellebøl skrev om Sætersdølerne, og disses Fristunder forekom ham saa ørkesløse og tomme, havde hverken han eller Andre den mindste Forstand paa eller Kundskab om det Aandsliv, som udfyldte de samme Fristunder. Det er som en Opdagelse fra senere Tider. Men nu at tale om Sætersdalen og ensidig pege paa de mindre heldige Sider af Livet, men ganske fortie, at netop som Folkelivet Tiderne igjennem har været her oppe, har det vist sig skikket til at fastholde mangt et prægtigt Glimt af Oldtidslivet, som andetsteds forlængst er [112] overgivet til Forglemmelse, det vilde, synes mig, være som at tale om Island og fremhæve allehaande Misligheder i Stel og Bedrift, men tie om hvad hele Norden er denne Ø evig takskyldig for, nemlig at Folket der, med sin besynderlige Lyst til at sidde i Fristunderne og fortælle og lytte til Fortællinger, bevarede ned til Nutiden vore Sagaer, vore bedste historiske Eiendele.

Jeg maa skynde mig med at komme til Slutning, og med et Tilbageblik paa det Hele fristes jeg til at sige saa, at trods den Feil, at Tiden ikke gjøres nok ud i Penge, er Sætersdalens største Feil kanske endda den, at Bygden er ikke Sætersdalsk nok eller har ikke været tro nok mod sig selv og sin Opgave. Jeg forestiller mig for et Øieblik, at Folket her oppe havde holdt det Gamle saaledes høit og i Ære, at de bedste af dets Mænd havde fundet sig opmuntrede til selv at sætte de gamle Kjæmpeviser i Pennen ligesom Islands Sagaskrivere, og at de øvrige havde skudt Penge sammen for at befordre dem til Trykken, og jeg forestiller mig den Beundring og Glæde, som dette skulde vakt hos alle Folkelivets Venner i vort Land, og den vækkende Indflydelse, dette skulde havt paa den fædrelandske Sands blandt Almuen i andre Bygder! Men nu? Nylig har en af vore ypperste Sprogforskere, en Professor i Christiania, henvendt sig til en af Præsterne i Sætersdalen og igjennem ham faaet Skolelærerne anmodede om at nedskrive i uforfalsket Sætersdalsk Maal nogle af Bygdens gamle Sange og Sagn, og Lærerne lovede at gjøre sit Bedste; men siden kom en af dem og forklarede, at det gik ikke an, saasom den herskende Del af Almuen ikke syntes om det, ikke vilde vide af det. Tænkemaaden har vendt sig i den sidste Menneske-Alder; der er lagt som et Bann paa hine Erindringer fra det gamle Folkeliv, de holdes for Synd. Hist og her i Sætersdalen kan man se saakaldte «Dandse-Ringe» eller optraadte runde Pladse paa Græsvolden; her lurer Ungdommen sig til at dandse paa Sommeraftener, saasom de Gamle nu fordømme denne Leg og nægte dem at samle sig i Hus. Saasom de Unge altsaa nu ikke have de Ældres Nærværelse [113] at agte sig for, kan det vel være, at Lystigheden nu og da bryder ud i mindre sommelig Kaadhed, og da lastes og forbydes Dansen kun endnu mere. I et Sogn fortalte man mig, at før i Tiden havde der været gode Spillemænd, men nu hørtes der ikke en Fele; de, som havde været, vare døde eller udvandrede, og ingen ny Spillemand havde turdet øve sig i Kunsten efter dem; i et andet Sogn hørte jeg om en Gut, som nu og da listede sig ud i Skoven, langt bort fra Folk, og sad der og spillede for sig selv. – Det er vistnok saa, at med dette Gamle, som nu skal udryddes, var ogsaa fulgt den Oldtidsstik at brygge stærkt Øl og drikke det i Mængde, og det er vistnok saa, at i de sidste Menneskealdre blev det endnu stærkere Brændevin føiet til Ølet, saa Kjæmpe-Modet vel stundom udartede til Bersærker-Raseri. Men de samme Bygder, som ikke tør sende Afskrifter af sine Kjæmpeviser til Christiania, have nu paa en Tid sendt en betænkelig Mængde Forskrivelser til Hypothekbank og Sparebank, og kjendte Mænd have sagt mig som sin Mening, at det for en stor Del kommer af, at nu paa en Tid har man kastet sin Elsk paa en anden Drik, nemlig Kaffe. Denne laves stundom saa stærk og drikkes saa umaadelig, som man vanskelig skal finde Exempel paa i andre Bygder; jeg har hørt Tale om et Slags delirium tremens i Sætersdalen formedelst Misbrug af Kaffe. Fjeldfolket vil nyde i stærke Drag og skulde derfor netop ikke have opgivet Sangens Nydelse og Dandsens Lyst.

4. Videre omkring i de christiansandske Bygder

Som allerede sagt, er der adskilligt Sætersdalsk i flere af disse Bygder; men det aftager, for hver Mil man nærmer sig ud til Kysten, og giver Plads for allehaande Spor af Forandring og Fremskridt. Amterne Lister og Mandal samt Nedenæs danne tilsammen en stor Trekant; øverst i Toppen have vi Sætersdalen og noget længere ude en Krands af Bygder, som endnu ligge saa høit, at de kunne kaldes Fjeldbygder, fra Aamlid i Øst til Siredalen i Vest.

Her tænker jeg nærmest paa de øverste Bygder af Lyngdalens [114] og Unddalens og Mandalens Dalfører, – som jeg besøgte i 1866.

Det er eget for disse Bygder, at hele Flokke af Arbeidsmænd Aar efter Aar ere ude paa Tog om Sommeren, paa Jord- og Stenarbeide i fremmede Bygder, mest østover saa langt som til Omegnen om Grimstad og Arendal. Veien er ikke længer, end at de kunne gaa ud om Vaaren og tye hjem om Høsten. Nogle, som ere gifte Mænd og have smaa Jordbrug, gjøre derhos en Snartour hjem i Høonnen og tage atter ud.

Dette er et Fortrin fremfor Sætersdalen, hvor Arbeidsfolkene mere ere som indestængte i sin Krog. Baade bliver Folket sysselsat en længere Tid af Aaret, og ved den livlige Forbindelse med Udenverdenen bliver man mere kjendt med almindelig Folkeskik.

Men de Bygder ere dog altid at beklage, som ikke have Raad til selv at bruge sine Sønners Arbeidskraft, og desuden maatte jeg oftere høre – og det er dette, som minder om den mislige Side ved de Sætersdalske Forholde –, at mange af disse Løskarle fortære i Lediggang om Vinteren hjemme, hvad de tjente om Sommeren ude, saa de ere lige nær, naar Vaaren kommer. Her var den samme Historie om, hvorledes de tilbragte Tiden med at sove og rangle omkring i Husene og sidde fremfor Ovnen og røge paa Piben og «radle», fare med Snak og Prat, som der ikke altid er synderlig Vid og Tanke i. Saa meget de have seet og lært af Nyt, der de have været, have de altsaa dog ikke fundet paa at udfylde Vintertiden med noget Slags Husflidssyssel, som forstaar.

Undtagelser er der jo altid. Kvaas Sogn i Lyngdalen sender adskillige Karle ud paa Sommerarbeide, men er ogsaa et Flidens Hjem om Vinteren; paa enkelte Gaarde drives her paa med at gjøre op simple Træstole og Straahatte m. m. Og i Ekens Sogn, allerøverst i samme Dalføre, har der i et Par Familier udviklet sig en smuk liden Husflids-Syssel, nemlig at gjøre Lommebøger af Skind, pent syede og prydede med pressede Figurer, men fremfor Alt stærke, saa de ere meget [115] søgte af Folk, som fare paa Sildefiske, Handelskarle o. s. v. Mads Thorstensen Skeie i Eken fortalte mig lidt om dette: Per Epsestøl i Fjotland havde mest taget Kunsten af sig selv, han lærte den siden til Tharald Lauen i Heggebostad, og af denne havde igjen Mads lært; men bestandig var det gaaet fremad, med ny og bedre Arbeidsmaade og lettere Drift. Selv havde Mads drevet paa med denne Syssel en 12–13 Aar, først mere, da han var Løskarl, siden mindre, da han fik Gaardsbrug at bestyre. Enkelte Aar havde han drevet det til at forfærdige en 300 Lommebøger, for en Pris fra 2 til 6. Det var en hel Bedrift med at indkjøbe de raa Kalve- og Faareskind, barke dem o. s. v. En Del af Arbeidet havde han leiet Hjælp til, og dermed var der altsaa flere, som lærte Arbeidet. Selv reiste han alt til Stavanger, til Sommer- og Høst-Markedet, for baade at sælge sine Varer og kjøbe igjen Skind, og han gjorde den Erfaring, at jo mere han arbeidede op, desto friskere gik det med Afsætningen.

Fra Aaseral kan jeg endvidere omtale, at i adskillige Huse kjøbes hjem Lin, som spindes og bindes til fine Ørretgarn, til Salg viden om i Bygderne.

Endelig maa jeg anføre, at ifølge Beretning af Lensmand Fidjeland drives der i Evje og Vegusdals Lensmandsdistrikt ikke alene saa megen Husflid, at Folket er selvbjerget med de almindelige Fornødenheder af Klæder og Bohave (der spindes og væves, ikke just fint og vakkert, men forsvarligt, hver Mand barker sit Læder, i hvert Hus arbeides Kopper og Kar til eget Brug, Smede-, Sadelmager-, Hjulmager-Arbeide, Tømring, Snedkring og Maling udføres af Bygdefolk o. s. v.), men der afsættes ogsaa en Del Vadmel, ligesaa Produkter af en i de senere Aar opkommen Bisyssel, nemlig Tjære og Beg. Ved Siden heraf tilstaaes det vistnok, at Husfliden staar paa et meget lavere Trin, end det var at ønske, da Mange endnu tilbringe megen Tid med Leddiggang og Ranglen. Men det lader alligevel til, at der paa det Allersidste er indtraadt en Vending heri, idet Folk fra Egnen have begyndt at søge ud paa Arbeidsfortjeneste, udover mod Kysten.

[116] Kommer man længer ud, til den Række af Skovbygder, som ligge mellem hine høiere Fjeldegne og den egentlige Kyststrækning, viser det sig, at Bygderne ere bedre istand til at yde alle sine Indbyggere baade Arbeide og Levebrød, Virksomheden bliver mangfoldigere og Arbeidsfliden jevnere. Det vil man faa et Indtryk af ved at læse de udførligere Meddelelser fra Holme og Søgne i Vest og fra Holt i Øst.n27

[117] a. Holme.

Da jeg reiste her i 1866, hørte jeg om en 20-aarig Gut Knut Thorgrimsen Aasen, som har været gigtbruden fra ung Alder og derhos befandt sig i saa forladt Stilling, at der maatte tilstaaes ham nogle Daler af Fattigvæsnet. Men hændelsesvis fik Gutten se en Kurv, som var flettet af Spaan; han forsøgte at gjøre den efter, det lykkedes, han solgte Kurv efter Kurv, brugte Pengene med Forsigtighed, lod melde Fattigkommissionen, at nu behøvede han ikke fuldt saa meget til Hjælp, lod et følgende Aar Hjælpen nedsætte yderligere, og da jeg hørte om ham, tror jeg det var kommen dertil, at han var bleven ganske selvstændig. Dette havde ikke alene været Gutten selv til Ære og Gavn, men med det samme var en ny Art af Husflid indført i Bygden, som det nu stod Enhver til at tage efter.

Det er ganske simple Kurve; men endda havde Gutten vundet saadan Paaskjønnelse for sin Vinskibelighed, at han vandt 2den Præmie ved en Husflids-Udstilling, som nogle Uger før mit Besøg var bleven holdt i Holme Præstegjeld, og det gav Anledning til, at jeg fik høre om ham.

Denne Udstilling var foranstaltet af Mandals-Dalens Landboforening, hvis Bestyrelse har sit Sæde netop i Holme, og Bestyrelsens Medlem Skolelærer G. Reierson har meddelt mig udførlig Beretning derom.

Sogn for Sogn var Antallet af udstillede Nummere:

Finsland hører til Bjellands Præstegjeld og ligger høiest [118] oppe; de tre andre Sogne danne tilsammen Holme Præstegjeld, og Holme Sogn ligger længst ude i Dalen.

Af de kunstigste Mandsarbeider kan nævnes en Jernvægt, et Strygejern, en Violin; Fruentimmernes Arbeider kunne klassificeres saaledes:

21 smaa Præmier bleve uddelte, og af dem faldt 8 paa Løvdal, 7 paa Øslebø, 6 paa Holme.

1ste Præmie tilkjendtes en Vadmels-Trøie, spundet, vævet, og syet af Karoline Bentsdtr. Spekeland. 2den Præmie tilfaldt, som meldt, Forfærdigeren af hine Spaankurve, i hvilken Henseende det kanske bør oplyses, at det var en af Reglerne for Præmieuddelingen, at Arbeidet passede som Husstids-Syssel for Bygden og fortjente at opmuntres af den Grund.

I førstningen var der jo lidt Ængstelse for, at dette nye Foretagende med Husflids-Udstilling ikke skulde lykkes. Men det faldt saaledes ud, at Udstillingen blev talrig besøgt, og det var en enstemmig Tale, at man fandt det særdeles hyggeligt og med Tiden gjerne vilde se mere af samme Slag.

Efter Hr. Reiersons tilføiede Anmærkninger kan der anstilles en interessant Sammenligning mellem Sognene.

Løvdal er en af de omtalte Bygder, som sender mange af sine Sønner ud paa Sommerarbeide til fremmede Steder. I deres Fraværelse hviler altsaa en stor Del af Gaardsbrugets Tungarbeide paa Kvinderne. Men endda rækker disses Flid at holde Bygden saa vidt med Klædesvarer, at det kun er ganske [119] lidt der kjøbes af Byvarer eller af «Nordlandsvarer» (strikkede Trøier fra Stavanger-Egnen). Blandt de hjemmevirkede Sager indtager det staalgraa Vadmel en høi Plads. – I Øslebø er der ogsaa i det Hele taget en god gammeldags Skik; vel er det i den senere Tid blevet mere almindeligt, at Gjenterne gaa en Stund i Sy- og Væverlære og lægge sig efter finere Arbeider og «Fruentimmer-Netheder»; men det antages dog, at Modesygen ikke har faaet stort Spillerum. I det yderste Sogn derimod eller Holme har Byens og Kystens Naboskab tydeligvis virket mere forandrende. Her virkes ikke saa meget af vævede Sager, og som Grund anføres, at Husstellet optager en langt større Del af Kvindernes Tid, med Madlavning, Skuring, Vaskning, Strygning o. s. v. Desuden gaar tildels de yngre Kvinders Arbeide inde i Husene mere ud paa saadanne finere Ting som at sy, hekle og brodere.

I Løvdal rækker Mandfolkenes Vinterarbeide til mere end at holde Gaardsredskaber o. s. v. vedlige; herfra udføres Ljaaer og andet Smede-Arbeide. Fra andre Strøg af Præstegjeldet arbeides op til Salg en Del Snedker- og Hjulmagerarbeide, Sildetønder o. s. v.

Saavidt Meddeleren. Tilføie skal jeg den Oplysning, at Holme Sogn nu er saa vel forsynet med Treskemaskiner, som drives med Vand (dels faststaaende Maskiner, dels flytbare, som kjøres fra Gaard til Gaard), at det næsten er aflagt at treske med Pleiel, og den Bonde, som endnu har beholdt denne gamle Brug, maa gjøre særskilt Aftale desomgaaende, naar han fæster sig Tjenestekarl. Og denne arbeidsbesparende og i flere Maader indvirkende Forbedring har udbredt sig her i Egnen i det sidste Snes Aar.

Og til hvad jeg allerede har omtalt om Arbeider-Udvandringer fra de øvre Bygder og deriblandt fra Løvdal, kan jeg fremdeles føie dette, at fra flere af samme Bygder og fornemmelig fra den sidstnævnte gaar der hele Flokke af Gjæterbørn ud hver Vaar og tage Tjeneste i Bygderne østenfor, ovenfor Lillesand og Grimstad o. s. v. Naar de komme hjem om Høsten, have de gjort Aftale for næste Aar, enten for sig selv [120] eller for Andre. En Bonde, som var Præstens Medhjælper og Medlem af Formandskabet, havde paa engang tre Sønner ude paa denne Maade; den første var reist med en voxen Karl, som tog sig af ham og skaffede ham Tjeneste; denne hjalp siden sin yngre Broder i Vei, og denne igjen skaffede Plads for den tredie. Saadanne flinke Børn komme hjem med gode Klæder og med Penge til, og ikke sjelden blive de konfirmerede ude i Gjæter-Tjenesten, tildels paa Steder, hvor de have været flere Sommere i Rad. De faa meget tidlig Interesse for at samle og spare og kunne tale om økonomiske Affærer som Voxne; ved denne Gjæter-Tjeneste blandt Fremmede øves de for den voxne Alders Arbeidsvandringer. Men underligt nok har man lagt Mærke til, at netop Fattigfolk ere mindst villige til at sende sine Børn saaledes i Vei; fast hvert Aar er der Krangel i Fattigkommissionerne med en eller anden Fattigfamilie af den Grund; eller om Forældrene end sende børnene ud, saa vende disse ofte tilbage; der er lidt Fante-Natur ved dem; saadan Uart og Uvane har ogsaa gjort, at ved Søgningen efter Gjætere maa Fattigfolks Børn staa tilbage.

b. Søgne.

Fra denne Bygd, Nabobygd til Holme, har jeg allerede ved Skolelærer Storakers Bistand kunnet anføre Adskilligt om Baadebygning og Kystbedrift (Side 23). Den indre Del af Sognet kan imidlertid henregnes til Skov-Egnen, og derfor har jeg til dette Sted gjemt nogle af Hr. Storakers yderligere Meddelelser.

«Sognet ligger langs Kysten, og Befolkningen henter sin Næring væsentlig fra Søen. Denne har været den Kilde, hvorfra den almindelige Velstand i Sognet er hentet, og hvorved dette Sogns økonomiske Tilstand danner en af de faa Undtagelser fra den mislige Forfatning, som almindeligen findes her i Amtet. Ikke saa Faa fare paa længere Farvande, og Mange have smaa Fartøier, hvormed de om Sommeren fare paa Danmark og om Vinteren deltage i Vaarsildfisket. Forholdsvis Faa drive Fiskeri i Hjembygden. I dette Strøg er [121] man i Vintertiden iøvrigt sysselsat med at binde Silde-, Makrel- og Laxegarn og forarbeide Hummerteiner, medens Kvinderne spinde Hamp, et Arbeide, som dog nu lettes noget derved, at man tildels benytter maskinspundet Hampe- og Bomuldsgarn, dog nu mindre af det sidste Slags paa Grund af dets høie Pris.»

«I den vestlige Del af Sognet kring den et Stykke ind i Landet stikkende Trysfjord har man omtrent de samme Sysler. Her forarbeides desuden endel Aarer af Baghuner, hvilke dels afsættes inden Sognet – deriblandt til Egnens ene Landhandleri, – dels i Christiansand. Det meste Arbeide er daarligt og betales med fra 14 pr. Par for Aarer fra 8 til 14 Fods Længde og op til 1 pr. lovende Fod.»

«Fra denne Kant kommer ikke Ubetydeligt med Bastetouge, som mestendels benyttes til Hummerteine-Touge, hvortil der medgaar en stor Mængde; for endel benyttes de ogsaa som Garntouge. En større Del afsættes til en Handlende i Christiansand, dels til samme Brug, dels til – Haandfang-Stropper i de mange Fiskekasser, som derfra afgaa med fersk Makrel og Lax. Tougene ere tolagte, ½ Tomme i Gjennemsnit, 12 Favne lange, og betales med omtrent 12 pr. Stykke. Det skal paa den Kant af Sognet være en almindelig Bisyssel at forfærdige saadanne. Paa en Vinteraften skal En kunne række at «lægge» et Toug, naar Bastene ere færdige. Enkelte skulle om Vinteren kunne sælge for op til 30 Spd. Man klager over, at man kommer i Forlegenhed for de fornødne Bast, da Lindetræerne ikke behandles med den fornødne Omtanke.»

«I den øvre Del af Sognet, nordenfor den fra Øst til Vest gaaende Hovedvei, staar nok den egentlige Kvinde-Husflid høiest. De fleste gaa i hjemmevirkede Klæder. Kun lidt Vadmel og Lærred afsættes. Fra dette Strøg kommer ikke ubetydeligt af forskjellige Træsager, saasom Kul-, Korn- og Ballastskuffer, Trouge, Haandspager, Øsekar, Vandøser, Sleve, Træskeer o. s. v., som afsættes inden Sognet og fornemmelig i Christiansand til Handlende. At faa en Opgave over, hvad [122] en Familie kan forarbeide og afsætte paa en Vinter, er ikke saa let. Folk husker det ikke selv. Fra en enkelt større Gaard, Repstad, kommer forholdsvis meget af saadanne Træsager, og nogle Exempler derfra faar medtages:

«En Vinter blev fra 4 Familier der opkjøbt for noget over 80 Spd. udelukkende i Træskuffer, som betaltes med fra 1 20 til 2 6 Dusinet. De bleve udskibede til England.»

«Fornylig trak En afsted derfra med et lidet Kjælkelæs med smaa Træsager, hvoriblandt 28½ Tylvt Skeer. Det indbragte ham 6 Spd.»

«En af Baadebyggerne her kjøber for omtrent 20 Spd. i Nagler aarlig fra denne Gaard. Ogsaa en anden af de større Baadebyggere forskaffer sig de fornødne Nagler derfra. For de almindelige 3–3½ Tom. lange og ½ Tom. tykke Enernagler betales almindeligt 1 Spd. pr. stort Tusinde og for større op indtil 8 Ort. En øvet Skjærer bruger omtrent 2 Minutter til hver af de smaa Nagler. Fortjenesten er ikke stor.»

«Den ene Landhandler kjøber nogle Gros Træskeer derfra aarlig for 6 à 8 Dusinet op til 12. – Af Skuffer og Haandspager har en stor Del været afsat; men det er mindre nu, da man mangler de fornødne Træmaterialier, til de første Aasp og til de sidste Ask, Løn og Bjerk.»

«Børnene skulle ikke blive gamle der, før de maa hjælpe til. Jeg talte nylig med en Mand der. Hans ældste Søn var 7 Aar. Han kløvede og spikede Ved og brugte Tollekniven; men han kunde jo ikke bruge den saa, at Noget kunde sælges. Kjøkkenerne ere byggede store, og her sidder man da med de grovere Arbeider om Vintrene. Det er en Selvfølge, at man forarbeider de fleste Gaardsredskaber.»

«Man siger selv, at man der fra gammel Tid har været vant med at arbeide, og man beklager, at nogle af de Yngre ikke benytte Tiden saavel, som de kunde.»

c. Holt.

Seminarielærer, Kirkesanger Feragen har imødekommet mit Ønske og sendt mig en udførlig Beretning. I et Forord [123] forbereder han paa, at vi ikke maa vente at finde nogen meget udviklet Husflid. Der er megen Ulighed i dette Stykke omkring i Landet; alligevel antager han, at naar man tager alle Ting i Betragtning og fatter sig ind i hvert Steds Forholde, Sæder og Skikke, saa vil man ikke saa meget undres derover. «Et saadant udvidet Syn paa Folkelivet og Forholdene, siger Meddeleren, vil ialfald gjøre os varsomme i vore Domme. Ved første Øiekast ser det nemlig ud, som om Folket i de Egne, hvor Husfliden Intet frembyder til Salg, skulde være henfalden til Ørkesløshed og Dovenskab; men at en slig Dom er overilet og urigtig, viser sig let for Enhver, som kjender nøiere til Folkets Stel i det Hele og i de enkelte Bygdelag».

Man vil finde, at hvad Hr. Feragen skriver om Holt, kan gjælde som Prøve paa Tilstanden i mangfoldige af vore Bygder, og jeg gjengiver derfor hans Meddelelse nogenlunde fuldstændigt, saaledes:

«Meget af denne Husflid kommer ind under Haandværksarbeide og øves af Haandværkere som deres fornemste Næringsvei. De fleste af disse er omgaaende, saasom Skræddere, Skomagere, Malere og tildels Smede og Snedkere. Skomagerne befatte sig tillige med simpelt Sadelmagerarbeide; de kunne arbeide Sæletøier, Skvætlæder, Hynder til Reisekjærrer o. lign., og i dette Arbeide deltage ofte Bønderne selv og deres Sønner, naar Skomageren er i Huset. Paa en stor Del af Bøndergaardene findes Smidie med det nødvendigste Værktøi, og til visse Tider af Aaret leies Smed til at udføre Husets Behov af Smideri, saasom Spader, Hakker, Øxer, Hestesko, Beslag til Slæder, Arbeidskjerrer og andre Gaardsredskaber, og heri tager gjerne Husbonden og hans voksne Sønner virksom Del, ligesom de og nu og da kunne pusle med et eller andet nødvendigt Smaa-Arbeide i Smidjen, om Smed ikke er i Huset. Ljaaer og Sigder derimod smedes ikke i Almindelighed hjemme, men kjøbes af Ljaasmede, hvoraf Bygden har flere meget flinke. Snedkerbod findes ogsaa ofte paa Bondegaardene, og her sættes da istand enkelte Redskaber og arbeides fra nyt af de allersimpleste, saasom Stubklæder, Drætter til Arbeidsklæder, Ljaa-Aarv, [124] River, Økseskafter o. lign. Almindeligt Bohave, saasom Borde, Stole, Senge o. s. v., arbeides ikke i Huset, men efter Bestilling dels hos Bygdens Snedkere, dels i Byen. Hjulmagere og Malere findes her til Bygdens Behov; de første udføre Arbeidet hjemme i sine egne Verkstæder, de sidste gaa om til Folk efter Bestilling og udføre indvendig Maling af Værelser og af Bohave. Husebygningernes udvendige Bordklædning derimod overstryges almindeligvis af Gaardens egne Mandfolk, i Regelen tredie- eller fjerdehvert Aar med Tjære og Rødbrunt. Og hermed har jeg omtalt tætpaa al den Husflid, som øves af Mandfolkene. Rigtignok pusle enkelte af Bygdens Husmænd i sine Fristunder med at gjøre River, Snestuffer, Spadski, Trauge og andre smaa Træsager, tilhugge Skibsnagler af Eg og Furu, og en Enkelt fletter Bastereb; men, Udbyttet heraf er saa lidet, at det neppe er værd at omtale. Ogsaa endel af Bønderne i den øvre Del af Bygden hugge Skibsnagler og flette Egebark til Salg, hvilket Arbeide skal lønne sig ganske godt. Med Bødkere er Sognet meget daarlig forsynet; her findes høist 2–3 saadanne, der desuden ikke befatte sig med Bødkring uden som Mellemstundsarbeide. Sit meste og bedste Trætøi, saasom Kar, Bøtter, Baljer, Stripper, faa Holtingerne fra Nabosognet Vegarsheien, hvor ogsaa de bedste Egeski arbeides. – Blandt Næs Jernværks Arbeidere, der i det Hele udmærker sig ved Flid og Orden, findes mange meget hændige Folk. Disse kunne som Fristundsarbeider levere vakre Tæljeknive med polerte Skafter og Messingholker, samt messingbestaaet Belte og Slire, og desuden vistnok de smukkeste og mest hurtigløbende Kjelker i hele Landet. Men de levere disse Ting kun efter Bestilling; de faldbydes sjelden eller aldrig. Dette var alt».

«For bedre at kunne dømme om Sagen, maa jeg i al Korthed omtale Mandfolkenes Arbeide hersteds i de forskjellige Aarstider. Skogdrift, Jordbrug og Kjørsel for Jernverket og Skibsværfterne ere Bygdens væsentligste Næringsveie. Husmændenes stadige Vinterarbeide er saaledes Hugst i Skogen og Arbeide (i visse Tidsrum baade Nat og Dag) ved [125] Kulmilerne, og om Sommeren bruges den Tid, de har tilovers fra Vaar- og Høstingsarbeidet paa sine Pladse og paa Gaardene, for det meste til Fløting af Tømmer i Elven. Flere af dem befatte sig ogsaa med Tømmermands- og Snedkerarbeide, og enkelte ere Skomagere og Skræddere. Saaledes have de almindeligvis saa fuldt op med Arbeide hele Aaret, at det som oftest er meget vanskeligt for Bonden at faa Folk nok til at udføre sit Markarbeide og Hugst i Skogen til rette Tid. Fra Vaaronnen begynder lige til al Indhøstningen er endt, har Bonden og hans Folk daglig Arbeide ude, almindeligvis fra Kl. 5–6 om Morgenen til 7–8 om Aftenen. Mellem Vaaronnen og Høstingen (Hauballen), istandsættes Gjerder, graves Grøfter (Diker), optages Nyland, fremkjøres Jord til Gjødselblanding og eftersees Husene. Ved Siden heraf kjøres paa Veien. Efterat Indhøstingen er tilendebragt, begynder Skoghugsten, der efter Omstændighederne fortsættes til ud i Januar og Februar, da « Bruget» kjøres frem til Vasdrag, Veie, Sælgerpladse og Skibsværfter. Dette «Brug» bestaar da af Sagtømmer, Skibstømmer, Ege- og Furuknæer, Førhudningsplanker, Dæksbjælker og enkelte større Træer, saasom Ræer, Bougspryd, Stavn og mindre Master. Herforuden fremdrives endel Brændeved til Salg. I Vintermaanederne fremkjøres ogsaa til Jernverket den Kul, som er brændt i Løbet af Høsten, og desuden Malm fra Gruberne og Jern- og Staallas til Byen. I denne Tid gaa Mandfolkene til sit Arbeide, naar det lyser af Dag, og holde paa dermed indtil det mørkner; de puste kuns en kort Stund til Middag, mens de tage en Bid Mad, der ofte er frosset. Ved Malm-, og Kulkjørsel maa de tidt tage ud Kl. 4–5 om Morgenen, ja stundom tidligere, for at kunne række hjem nogenlunde med Dag. Det er de lange Vinteraftener – paa den mørkeste Aarstid lige fra Kl. 4–5–, som lidet nyttes af Husets Mandfolk. Det falder af sig selv, at de, som komme hjem fra Skoghugsten, ere trætte og sultne og trænge til Hvile. Kjøringen derimod er jo et mindre anstrængende Arbeide, ofte meget letvindt; men er Vinterdagen kold, saa paafølger gjerne Døsighed, især hos [126] Folk med liden Aaadslivlighed, naar de komme ind i den varme Stue og have faaet sin Mad tillivs. Rigtignok soves ikke hele Aftenen bort, men det er ogsaa undtagelsesvis, at Mandfolkene nytte disse Timer til, hvad der kan kaldes Arbeide selv af letteste Slags. Husskikken er jo altid lidt forskjelllg i de forskjellige Huse ogsaa i dette Stykke; desuagtet bliver Sandheden den, at i Almindelighed gaar Vinteraftenerne om ikke aldeles unyttet, saa dog mindre velnyttet hen for Mandfolkene. Der samtales og tildels læses der. Husbonden selv pusler gjerne med Et eller Andet, hans Sønner ogsaa; men Tjenestegutterne derimod døse Kvelden hen eller sove den bort, da de anse sig fritagne for alt andet Arbeide end at lægge Foder for Hestene, naar de har gjort sit Dagværk i Skogen eller sine Vendinger paa Kjøreveien. Denne Tone, Skik – eller rettest Uskik – er nu engang kommen ind, og det er endda meget vanskelig, for Bønderne at faa nogenlunde duelige Tjenestegutter. Bygdens unge Mandfolk tage i Almindelighed ikke Tjeneste og ville ikke gjerne befatte sig med Kjørsel; men de lære hellere et eller andet Haandværk, tage tilsøs, søge Arbeide paa Skibsværfterne eller Ansættelse som Krambodfolk i Byen. De odelsberettigede Sønner blive naturligvis ved Gaarden, og ofte deles denne saaledes, at ogsaa den næstældste Søn faar en Part. Tjenestegutter maa saaledes for en stor Del faaes andetstedsfra, især fra Bygderne oppe i Landet og vestenfor. Disse Gutter kunne sjelden eller aldrig sættes til andet Arbeide end at følge Hesten og hjælpe til i Vaarvinning og Høsting. De have intet Lag paa Haandarbeide og maa almindeligvis oplæres til at hugge i Skogen. Enkelte blandt dem, som ere af en godvillig Natur, kunne rigtignok Husbondsfolkene formaa til at tage Hænderne i let og simpel Smaapussel om Kvelden, saasom at binde Sopelimer eller lignende til Husets Behov; men de allerfleste ville ikke, og mange af dem kunne ikke. Da de vide, at de let kunne faa Tjeneste her eller der uden at bestille noget i Vinteraftenerne, saa flytter de heller fra selv den bedste Husbond, end de lade sig tvinge til at tage lette Smaa-Arbeider mellem Hænderne i de Timer, de efter Bygdens Skik [127] tro at have til egen Raadighed. Det er tilvisse slemt, at en slig Uskik er kommen ind i Bygden, men det er endnu værre at de nævnte Forholde lægge væsentlige Hindringer iveien for et bedre Stel. Saa længe det er saa vanskeligt at faa Tjeneste- og Arbeidsfolk, maa der desværre slaaes af selv paa de billigste Fordringer.»

«Kvindernes Husflid fremviser en langt lysere Side af Virksomheden i det stille Hjem. Har en Gaardmandskone ingen voksne Døtre til sin Hjælp, holdes i Almindelighed 2 Tjenestepiger, hvoraf den ene har Arbeidet udenhuse og den anden indenhuse, eller og skiftes de med at være ude og inde hver sin Uge. Husmoderen selv har Tilsyn med og tager kraftig Haand i saavel Ud- som Indarbeidet. Saasnart en Datter er bleven voksen, undværes gjerne den ene Tjenestepige, og dersom der er to eller flere voksne Døtre i Huset, hjælper man sig uden Tjenestepiger. Husmoderen med sine Døtre eller Tjenestepiger udfører ikke alene alt Kvindearbeide inde og ude, saasom Børnepleie, Madlavning, Husets Renholdelse, Brødbagning, Klædesvask, Kreaturrøgt, men tager ogsaa væsentlig Del i Vaar- og Høstarbeidet ude paa Marken fra tidlig Morgen til sen Kveld. At sætte Poteter, sprede Gjødslen ud over Ageren, ja endog hjælpe til at læsse Gjødsel, er meget almindelig Kvindernes Arbeide i Vaaraannen. I Hauballen rydde de Jorderne for Kvist, Sten o. lign. og vaske Værelserne fra øverst til nederst, hvilket sidste Arbeide maa være udført før St. Hanstid. Sidst i Juni eller først i Juli maa Potetagrene græsses og hyppes, og hertil bruges jævnligst Kvinderne. Høonnen giver dem Arbeide fuldtop med at brede, vende, saate (ruke) og læsse Hø. Alle Kornagre skjæres af Kvinder, og tilslut ere de med at tage op Poteterne. Saa kommer Arbeidet paa Laaven. Hvor der bruges Treskemaskine, er Tjenestegjenterne og Husets Døtre med at lægge for og tage fra; men hvor en slig Indretning ikke haves, der udføres Treskingen med Fløiler (Slaaer) næsten udelukkende af Kvindfolkene, som ogsaa kaste og rense Kornet. Saasnart dette Arbeide er udført, almindeligvis ud i November Maaned, kommer Rokken [128] frem, og Husmoderen med sine Piger sidder stadigt ved den til enhver Tid af Dagen, som levnes fra det nødvendige Husstel, ofte – eller i mange Huse – fra Kl. 6 om Morgenen til Kl. 9 om Aften. Der spindes Uld, Lin og Stry til Vævnad. Efter Nytaar rendes Vævene, og hele Vinteren udover høres Vævslagene lige saa stadigt som Rokkesurren før Jul. Ved denne Kvindernes utrættelige Flid – vistnok større eller mindre i de forskjellige Huse – forsynes almindeligvis Familiens Lemmer med de nødvendige Gang og Sengklæder; thi der væves Lærred, Vadmel, Værken og Dynevar, altsammen baade smukt og godt. Heldigvis finde endnu saavel Gaardmands som Husmandsfolk her i Bygden sig bedst tjent med at bruge hjemmevirkede Tøier til Klæder, skjøndt det ikke kan nægtes, at Kjøbetøier i senere Tid begynde at finde mere og mere Indpas til «Søndagsklæder». Her holdes gjerne Sauer paa hver Gaard, dog mindre nu end før, fordi man føder inde hele Vinteren. Ulden bruges til Hoser, Vadmel, Værken og Dynevar. Strikning af Hoser og Vanter udføres ofte udenfor Huset af Husmandskoner, Enker, gamle og sygelige Kvinder. Disse have for ogsaa modtaget Stry og Lin til Spind, men nu er det vanskeligere at faa dem til at tage saadant Arbeide; ialfald udføres det aldrig for saa billig Pris som før.n28 Dette er noget som følger ligefrem af Forholdene, Alting er nu dyrere, og desuden er Husmændenes Adgang til Fortjeneste større og som Følge heraf deres Kaar i det Hele taget bedre nu end for længere tilbage. For 15 – 20 Aar siden besørgede Sognets Fattigvæsen indkjøbt Stry, som blev leveret trængende Kvinder til Spind mod Betaling, for at skaffe ledige Hænder Arbeide; men dette er nu ophørt. De kvindelige Lægdslemmer sysselsættes gjerne i Husene med at karde Uld, nøste Garn og lignende lette Arbeider. Det er ogsaa til disse Smaasysler, Husmoderen tidligst sætter sine Døtre, i 7–8 Aars Alderen, lidt senere til at strikke og spinde, derimod [129] sjelden til at sy, før de blive ældre, og lidet nok da. Der er Mange, som sende sine Døtre til Syskole, naar de ere konfirmerte, vistnok fordi de mærke, at den nødvendige Dygtighed i Søm ikke kan faaes i Hjemmet. Smaapigerne gaa sin Moder tilhaande i Kjøkkenet og paa Marken samt med at passe sine mindre Søskende».

«Før Bomuldspriserne steg op, fandt man bedst Redning i at kjøbe Bomuldsgarn til Vævnad af Lærred og til Rending for Værken, dog avledes paa flere Gaarde endel Lin til Hjælp. Siden Bomuldsgarnet blev saa dyrt, har man derimod lagt sig mere efter Linavl, saa at der nu paa næsten hver Gaard og hver Husmandsplads frembringes adskillige B Lin hvert Aar. Stellet hermed optager ikke Ubetydeligt af Kvindernes Tid. Der er de Gaarde, hvor der aarlig kan avles indtil 10–12 B samfængt Lin, men paa de fleste mindre – fra 1 til 6–8 B.»

«Jeg har mangen Gang undres over, hvorledes en Husmoder, med den liden Hjælp, hun ofte har, kan række at overtage alt dette. Alene børnepleien, Madlavningen og Kreaturstellet optager, som Enhver kan skjønne, en væsentlig Del af hendes Tid. Vistnok er Kreaturholdet her ikke stort, paa almindelige Bondergaarde fra 4–5 til 12–14 Storfæ foruden Sauer og Svin, men der skal dog Tid til Røgten alligevel. Husets Renholdelse optager ogsaa her mere Tid end i mange andre Bygdelag; thi Renlighed hersker her i Almindelighed, vistnok mere eller mindre i de forskjellige Huse, efter som Formuesomstændighederne og andre Forholde kunne medføre. Gulvene feies hver Dag og skures hver Lørdag i Regelen, undertiden oftere. Borde, Bænke, Kopper og Kar holdes rene, og naar Fremmede komme til Hus, dækkes Bord med hvid Dug, med Stentøi, Knive og Gafler, ligesaa pent som hos Borgerfolk i Byerne. I Arbeidslag og navnlig i Onnetiderne kan det nok se mindre ordentligt og renligt ud i Værelser, hvor Familien har sit daglige Stel; men herover undres ingen Fornuftig. Begreberne om Renlighed er og maa efter Enhvers tilvante Forholde være forskjellige. Saaledes vil t. Ex. [130] Folk fra mindre renslige Bygdelag finde det meget propert i Bondehusene hersteds, medens Andre, der ikke kjende til, hvad Bondens Husstel fører med sig, ville finde netop det modsatte. Der vil vel ingen med Billighed vente, at en Bondekone med alt det Arbeide, som foran er omtalt, skal kunne holde det saa blankt og blast i sit Hus, som Damer, der have en Tjener for hveranden Finger til sin Opvartning, kunne gjøre Fordring paa. Renlighed og Orden kan der findes, om ikke Alt staar pudset som til Høitid, og Folk her er ikke rukket lidet frem i disse huslige Dyder, om det end maa erkjendes, at de i mange Huse kunde og burde øves mere. Dog – det gaar stadigt fremad ogsaa i denne Henseende.»

VI. I Fladbygderne

Egentlig fladt er der jo intetsteds i vort Land. Men adskillige Bygder paa begge Sider af Christiania-Fjorden, langs Øieren, Mjøsen og Randsfjorden o. s. v. og endog inde ved Throndhjems-Fjorden udmærke sig dog med større sammenhængende Strækninger af dyrkbart og frugtbart Jordsmon, end vi finde i Kystegnene og inde mellem Fjeldene.n29

Der er derfor større Gaarde, hvis Brugere nødvendig behøve mange Arbeidsfolk til Hjælp. Dermed følger strax en større Arbeidsdeling, end vi hidtil have været vante til at finde, og deraf spores snart en vis gavnlig Indflydelse paa den Del af Arbeidet, som vi her have for os, nemlig Husfliden. En Husmoder f. Ex., som har en fast Kreds af Tjenestepiger og Husmandskoner til Hjælp, har lettere for at faa det, som skal spindes og væves til Husets Brug, udført med en vis Omhu, saa det bliver fint og vakkert. – Men med Arbeidsdelingen følger ogsaa større Stands-Forskjel mellem Husbondsfolket og [131] Arbeidsfolket, og der er altid Fare for, at man paa den ene Side vil tage sig det for let med det saakaldte simple Arbeide, og at man paa den anden Side vænner sig til den Forestilling, at man kun har at forrette det forelagte Dagsværk, og at det tilkommer Andre at styre og lede og tænke.

Massen af disse Egnes Arbeidsfolk ere arbeidspligtige Husmand. Men i Tidens Lov har det udviklet sig saa med Ordningen af denne Arbeidspligt, at det bliver en mere og mere almindelig udbredt Forestilling, at der er noget Trælleagtigt ved den. I denne Forestilling ligger dette, at der fra den høiere Klasses Side kanske sees med Ringeagt ned paa baade Arbeideren og hans Dont, og dette, at nok Arbeidsklassen selv ikke længer besjæles af den Tilfredshed og Selvfølelse, uden hvilken heller ikke sand Hengivenhed for Arbeidsherren kan ventes.

Der er naturligvis mangehaande Ulighed i den Række af Bygder, som dette Kapitel skal beskjæftige sig med. Men naar det saa sjelden er kommet dertil, at Husfliden har hævet sig synderlig op over dette oprindelige Standpunkt, at hvert Hus søger at være selvbjerget, naar der paa saa faa Steder har viist sig Forsøg og fortsat Bestræbelse i Retning af at faa en Hus-Industri i Gang, som kan kappes med andre Lande om at producere gjængse Handelsvarer, saa synes det, som at det i disse Egne ikke saa meget kan undskyldes med Befolkningens Spredthed og Samfærdselens Besværlighed. Heller ikke skulde man tro, at det med Sandhed kan siges, at Bygdernes Hovednæring eller Jordbruget ikke giver Rum for saadan Bi-Syssel, saasom det falder vanskeligt at indse, hvorledes de mange Hænder, som Jordbruget kræver i de korte Sommermaaneder, kunne have fuld og lønnende Sysselsættelse i den lange Vintertid, da Jorden er bundet af Frost og skjult af Sne. Men derfor ledes Tanken hen paa dette Alvorlige, at formedelst hin mislige og nu i lange Tider tilvante Ordning af Arbeidsforholdet mellem Husbondsfolk og Husmænd har muligvis selve Dommen og Begrebet om Arbeide lidt Skade, saa Arbeide ikke længer holdes i ret Agt og Ære.

[132] Saa længe en Husbonde har ordnet sig saa, at han til hvilkensomhelst Tid kan sende Bud efter en Husmand og have ham i Arbeide for en Dagløn af f. Ex. 4 Skilling om Vinteren, fristes han til at tænke som saa, at det er dog lidet værd at anstrænge sig; Husmanden paa den anden Side vænnes upaatvivlelig til at tage Pligt-Arbeidet saa, at Anstrængelsen bliver saa liden som mulig, og han opmuntres heller ikke af Husbondens Exempel til at være flittigere paa de Dage, han har Tiden til sin egen Raadighed. Og er en Slægt voxet op under saadanne Forholde, saa kan det være, at Sindet og Begrebet er blevet ganske besynderlig forvænt; men da gaar Tingen sin skjæve Gang baade paa Gaaarden og paa Pladsen, der spores ikke synderlig Friskhed og Munterhed hverken i Tankens eller i Haandens Arbeide, Virksomheden bliver træg, Opfindsomheden staar stille, Arbeidsomheden tager af.

Naar man siger: «Tid er Penge» – en Tanke, som udgjør en af Industriens mægtigste Drivkrafter –, saa er Meningen: mange Penge, saa mange, at der er Opmuntring deri. Men Husmands-Daglønnen i disse Egne er jo helt igjennem: faa Penge, faa i Sammenligning med de frie Arbeideres. Husbonden opmuntres ikke til at spare dem, ved nemlig at sætte sig selv eller sine Sønner til at udrette Arbeidet, og Husmanden lægger ikke an paa at vinde dem, ved nemlig at vise større og større Flid og øve sig op til større og større Dygtighed. Men de Husbonds- og Husmandsfolk, som ikke ere komne i Vane med at gaa muntert og flittigt til de daglig forefaldende Jordbrugssysler, have endnu mindre i sig af den Drift, som skulde bringe dem til at gaa videre eller opfinde og øve nye og lønnende Bi-Sysler.

Dog, vi skulle ikke bygge os fast i Domme paa Forhaand, men gaa lidt omkring i Bygderne og se paa selve Tingene. Jo mindre der, som mig synes, under hine Arbeids-Forholde kan ventes af fremadstræbende Arbeidslyst, desto mere bør vi glæde os over hvert Tegn, det alligevel maatte lykkes os at opdage. Først fører jeg mine Læsere til:

1. Trykstad i Smaalenene

[133] Om denne Bygd finder jeg en Bemærkning af J. Chr. Berg fra 1799, at der var mange, som udmærkede sig ved smukke Haandarbeider, saasom Urmageri, at udskjære i Træ m. m.n30

Og hvordan det har artet sig med Kunstfliden siden, det har jeg faaet fortræffelige Oplysninger om i en Beretning af forhenv. Storthingsmand, Gaardbruger Zyprian Sødtland. Til hvad han selv har oplevet i Nutiden, har han følet, hvad han har kunnet udspørge af Bygdens ældste Mand, saa hans Fremstilling omfatter en 80 Aar, og han har delt den efter Tidsrummets 2 Halvdele eller Aarene 1786 til 1825 og 1826 til 1866.

Fra det første Tidsrum veed Meddeleren ganske rigtig at omtale et paafaldende stort Antal af Bønder, som havde lagt sig efter allehaande kunstigt Arbeide. Han omtaler saaledes med Navns Nævnelse ikke mindre end sex, som havde lagt sig efter Urmagerkunsten. Nogle af disse dreve mest paa at gjøre simple og billige Ure af Træ og Staaltraad,n31 af lignende Art som de nuværende Schwarzwald-Ure; andre gjorde solide Ottedagsure af Metal. Og jevnlig behagede de sig i at overraske med noget Usædvanligt. En af dem, Svend Udveien,n32 [134] satte op i sit eget Hus et Ur, som viste baade over Indgangsdøren, i alle Værelser og i Kjøkkenet, og det viste ikke alene Time, Minut og Sekund, men tillige Dag og Datum samt Ny og Næ. Et andet af hans Ure behøvede ikke at trækkes op mere end en Gang for Aaret. Denne samme Mand brød ogsaa sit Hoved med at opfinde et perpetuum mobile, arbeidede for sin Fornøielse en Elektrisermaskine, opfandt en Maskine til Filehugning o. s. v.; derhos spillede han Violin til større Fuldkommenhed, end man var vant til at høre hos nogen Anden. Hvad dygtig Mand han maa have været, det skjønnes af, at der fra hans Værksted udgik Lærlinger, der nedsætte sig som Urmagere baade i By og Bygd.

Men med hine gamle Mestere og deres umiddelbare Lærlinger er Urmagerarbeidet nu nok uddøet i Trykstad,n33 og dette synes mig mærkeligt. Man kunde ventet, at hvor en saa god Begyndelse var gjort, hvor man havde til sin Raadighed et saa stort Fond af Opfindsomhed og Nemme, der skulde Kunsten have holdt sig og udbredt sig. Naar Mestrene havde sat sig i Forbindelse med Folk i Nabolaget og faaet dem til at deltage i Arbeidet, saaledes at En gjorde Hjul, en Anden Skruer og Stifter, en Tredie Urkasser o. s. v., naar der til Opfindsomheden havde føiet sig en Smule Evne til at ordne og lede Arbeidet i Retning af at faa ret mange Hænder beskjæftigede og ret mange ledige eller halvledige Stunder udfyldte, saa skulde man jo tro, at Urmageriet kunde have rodfastet sig og blomstret og udviklet sig i denne norske Bygd ligesaa vel som i Schwarzwald og Schweitz, hvor enkelte Bygdelag have drevet det til Mesterskab og nu have ligesom faaet Privilegium paa at forsyne Verden med Ure.

Saa meget mere kunde man ventet, at denne nette Kunst skulde fundet et Hjem her i Bygden, som der ialfald var en Mand, der samtidig med hine Mestere udmærkede sig ved en sjelden Skjønheds-Sands, saa der vist kunde blevet Raad til [135] at faa Urmagernes Arbeider udstyrede med en Smag, som svarede til deres Kunst. Denne Mand hed Ole Stenersen. Han levede som Lærer for Smaabørn; men derhos var det hans stadige Syssel fra Ungdommen og til over 73 Aars Alder at udskjære Daaser. Han skar ikke i den Tids almindelige Træskjærerstil, men efter tilsendte Tegninger, Signet-Aftryk og andre Modeller. Tallet paa hans Daaser løb op i Tusinder, mener man, og de spredtes ikke alene om her i Landet, men kom ogsaa udenfor, til England, Frankrige, Østerrige, Danmark og Sverige. De fleste, siges der, kom til England, men de smukkeste sendtes til Østerrige, efter Tegninger, som vare hidsendte derfra.

Om en anden Bedrift derimod kan det siges, at den baade har sin Rod i det første af hine to Tidsrum og har skudt vakkert op i det sidste. Det er Smede-Arbeidet. Man kan vide, at den Bygd, som havde saa flinke Urmagere, ogsaa har havt Smede. Urmager-Sysselen er jo som en finere Afdeling af Smede-Arbeidet. Foruden at mangen Mænd var sin egen Smed, var der dem, som gik om paa Gaardene og arbeidede for Andre; det var almindelige Gaardsredskaber, som forfærdigedes, og navnlig fik Smedene ved første Periodes Begyndelse et nyt Arbeide at prøve sine Kræfter paa, nemlig at gjøre Jernplove. Hvad der saaes paa, var mere Styrke og Hensigtsmæssighed end smukt Udseende, og enkelte Smede udmærkede sig ved sit gode Arbeide. En af disse Mænd af den gamle Skole lever endnu; han er ualmindelig dygtig i sit Fag og har bestandig viist megen Tænksomhed, saa man f. Ex. har kunnet se ved hans Arbeider, at det har været passet at lægge mest Material der, hvor Slid eller Kraft har virket mest, Noget, som ingenlunde enhver Smed tager tilstrækkelig Hensyn til. Navnlig omtales han som en Mester til at sveitse Jern og Staal, uden at det derved forbrændes til Skade. Naar en saadan gammel Smed taler om en yngre Laugsbroder, kan man høre ham rose dennes Arbeide, men saa tilføie denne kritiske Bemærkning: «Men han har dog ikke lært at lægge Jernet i Varmen endnu.»

[136] Nu vel, denne Mands to Sønner, Brødrene C & O Olsen, have saaledes optaget og udviklet Faderens Bedrift, at de, efter et Ophold ved et af de mekaniske Værksteder i Christiania, have oprettet hjemme paa Faderens Gaard og drive med større og større Kraft et Jernstøberi og mekanisk Værksted. Til Anlægget hører en 3 Heftes Dampmaskine, og 8 Mand beskjæftiges for Tiden. Der kan støbes indtil 5 Sk i et Stykke, og fra Værkstedet leveres Treske-, Hakkelse- og Rodskjæremaskiner, samt og fornemmelig Mølle- og Sag-Indretninger.

En anden Smed har ogsaa fuldstændigt Værksted; her beslaaes Vogne og Kjærrer, her gjøres Bygningsbeslag o. s. v. Af Værkstedets Lærlinger ere flere blevne dygtige Smede, og Mesterens Søn har desuden uddannet sig videre ved et af de mekaniske Værksteder i Christiania.

Det skulde være interessant, om denne smukke Industri kunde blive til noget mere end til Bygdens egen Forsyning. I Kapitlet om Christiania vil man se, hvorledes en egen Klasse af Smede i de senere Aar have taget sig til at drive Arbeidet paa den Maade, at de levere til Kjøbmændene i Dusinvis saadanne Varer, som før hentedes fra Tydskland, og hvis store Billighed sætte os i Forundring, Laase, Bygningsbeslag o. s. v.; men Trykstad staar nu formedelst Jernbane og Dampbaad i temmelig let Forbindelse med Byen, og det var tænkeligt, at en Del af Bygdens Bønder og Husmænd kunde komme i Tour med at bruge Vintertiden til dette Slags Arbeide. Det vil komme an paa, om Folk i et Nabostad kunne indrette sig saa, at de samle sig paa et Værksted og fordele Arbeidet mellem sig, saa det gaar fabrikmæssigt og hurtigt.

Jeg vender atter tilbage til det første af hine to Tidsrum, til Slutningen af forrige Aarhundrede og Begyndelsen af dette.

Der var ikke et Hus eller en Plads, uden at der for hvert Fruentimmer var en Spinderok og for hvert Hus en eller flere Vævestole. Og hver Stund, som var tilovers for de mere uopsættelige Hus- og Gaards-Sysler, saa man disse [137] Redskaber i Brug. Om Vinteren kunde man være vis paa hver Morgen og Aften at finde Husmoderen siddende med sine Piger om Skorstenen og spinde. Husmandskonerne maatte hjælpe til med Spind for Gaarden, efter en vis Arbeidsløn, som var fastsat i Husmandskontrakten. Først sørgedes naturligvis for det daglige Behov; men dernæst lagde man ogsaa an paa at have noget tilovers til Børnenes Fremtid. I velstaaende Huse anskaffedes gjerne for hvert Barn en Klædeskiste samt desuden en Dragkiste til Datteren og et Skatol til Sønnen, og disse Gjemmesteder var det den huslige og kjærlige Moder om at faa fuldpakkede med Bunker af Lærred, Strie, Dreil og Bolster.

Naar saa Familierne besøgte hverandre, var det Husmoderens Glæde og Stolthed at vise frem de fyldte Kister. Fra Klædeloftet førte hun vel ogsaa sine Gjæster videre omkring, for at vise dem Forsyningen af Madvarer paa Stolpeboden, Foderbeholdningen paa Laden og Befatningen paa Fjøset. Kjøerne vare almindelig daarlig fodrede, og det agtedes der heller ikke paa; men desmere spurgtes der om, hvor forsigtig der var røgtet, eller hvor lidet der var taget af Laden. Derefter kom Touren til Manden at vise frem sit Hestehø og Hestene selv; disse vare almindelig i godt Huld, ja kanske fede, og han forsikkrede gjerne, at de aldrig fik Havre. Men blandt de mange Lovtaler, som naturligvis hørtes af de Fremmede over al Herligheden, kunde der vel falde nogle Skjemteord til Manden, saasom: «Du har da vist drevet Hestene dine mere med Luen end med Svøben», hvormed mentes Havre af Luen og en lempelig Medfart under Brugen.

Nu har alt dette forandret sig betydeligt; i fast alle Retninger finde vi hin gammeldags Huslighed afløst af nye Skikke og Sæder og Arbeidsvirksomheden viser sig nu under nye Former. Det er Spinde- og Væve-Industrien, jeg fremdeles skal tale om. Ved Begyndelsen af anden Periode begyndte Bomuld og Bomuldsgarn at blive kjendt og benyttet. I Forfiningen kjøbte man raa Bomuld og lod den spinde hjemme; dette Garn blev vævet sammen med Lingarn til Lærred, og [138] saadant holdtes for gjævere end Lærred af bare Lin, hvilket kan sluttes af Yttringer, som i den Tid kunne høres, saasom: «Dette er ikke andet end Linlærred, men det der er Bomuldslærred», «og jeg har selv spundet Bomulden til det», kunde der lægges til. – Der gik dog endnu nogen Tid, inden Bomulden eller det maskinspundne Bomnldsgarn kunde fortrænge Linet, der fremdeles som før blev avlet og tilberedet hos hver Mand; men Bomuldsgarnet faldt i Pris, og dertil kom, at man tilsidst endogsaa fik maskinspundet Lin- og Strygarn billigere, end det kunde virkes hjemme. Følgen blev, at Lindyrkningen ophørte, og Rokken blev sat hen, saasnart Ulden af Gaardens Sauer var opspundet.

Det er heller ikke frit for, at ogsaa maskinvævede Tøier have faaet nogen Indgang til et og andet Brug, istedetfor at man før i Tiden ikke vidste stort af andet end at hjælpe sig med hjemmevirkede Klæder. Og det kan derfor se ud, som at Vævstolen ligeledes fik mindre at gjøre.

Men det hjemmevævede Tøi holdes for stærkere, og saasom Garnets Billighed tilsteder en rigeligere Forsyning af Klædningsvarer, væves der vel heller mere end før, saa der nok endnu kan være Flid og Virksomhed, kun at man har maattet indrette sig paa en anden Maade.

Det er allerede erindret, at før i Tiden brugte man paa de større Gaarde at betinge sig en Del Spindearbeide udført af Husmandskonerne. Mangesteds brugte man ogsaa at holde egne Vævepiger, eller Tjenestepiger, hvis hovedsagelige Forretning det var at sidde i Væven. Paa den Maade blev en større Gaard som en Fabrik, hvor der om Sommeren kunde være indtil 3 Vævstole i Gang. Nu er denne Skik ophørt. Rækker man ikke at faa udført det hele Arbeide i Mellemstunderne, saa leier man heller bort Væv, og der er altid Husmandskonæ og Indersker eller hjemmeværende Døttre paa Smaabrug, som tage imod Leie-Væv. Nogle af disse Væversker arbeide ogsaa for Handelsmænd, som levere ud Garn til Væving, eller de kjøbe selv Garn og virke Værkener og Bommesier m. m. til Salg.

[139] Hvad der nu for Tiden væves til Bygdens eget Behov er: Lerred enten af Bomuldsgarn alene eller med Islæt af Lingarn; Strie af Bomuldsgarn alene eller med Strygarn til Islæt, Værken af Bomuldsgarn alene eller med Uldgarn til Islæt eller endelig af Uldgarn alene; Vadmel almindeligst af Uldgarn alene, men ogsaa et eget Slags med Bomuldsgarn til Rending og med Vend; dette Slags Vadmel bliver kun undtagelsesvis stampet, men bliver da stærkere og varmere; fremdeles: Dreil til Dækketøi, fordetmeste af Bomulds- og Lingarn; Gardintøier af meget fint Lingarn alene eller ogsaa i Forening med lignende Bomuldsgarn; Bommesi af Bomuldsgarn alene og ofte lignende Tøi med Uldgarn til Islæt; Bolster til Underdyner af Bomuldsgarn og Lingarn eller ogsaa kun en af Delene; endelig simplere Væv til Straaklæder til Senge, samt af Stry- eller Bomuldsgarn og Rødhaarsgarn simple Sengeteppener, Hestedækkener o. desl.

Værken er det Slags Vævnad, som Fruentimmerne især gjøre sig Flid med. De kappes om at faa sig smukke Kjoletøier deraf, med vakkre Mønstre, hvor Kulørerne passe godt sammen. Ofte farve de Garnet selv.

Fordi der spindes mindre nu end i Fortiden, bliver der Tid til at spinde finere, og dette lægges der naturligvis især an paa, naar der skal virkes Tøi til eget Brug og til Stads-Klæder.

Ved sidste Folketælling blev der opgivet at være 7 Spindersker. En saadan Opgave vilde neppe være bleven given for en Menneske-Alder siden, da det gjaldt som en Selvfølge, at alle voxne Fruentimmer maatte være vante med at bruge Rokken. Nu har Tingen forandret sig saa, at der vel kan være En og Anden, som har været mere optaget med andre Sysler og lidet eller intet har øvet sig i at spinde, medens der omvendt er andre Kvinder, som have gjort dette Arbeide til sit Hoved-Fag.

En lignende Bemærkning kan ogsaa gjøres i Anledning af, at der ved samme Tælling befandtes at være 8 Syersker, Kvinder, som tildels have gaaet i formelig Lære og lagt sig efter Skræddersøm.

[140] Som Vævekunsten saaledes aabenbart har udviklet sig til større og større Fuldkommenhed, saa have Fruentimmerne foruden den gamle Strømpestrikning ogsaa lagt sig efter at filere, hækle og brodere, Fristundsarbeider, hvorunder mangt et vakkert Tørklæde og Skjærv udgaar fra de flittige Hænder.

Som jeg nu har fortalt om Smedearbeidet og om den kvindelige Husflid med Spinding og Væving o. s. v., saa kunde jeg fortsætte med lignende Fremstillinger omgaaende Snedker- og Maler-Arbeidet, Sko- og Sadelmagerarbeidet, Hjulmager- og Bødkerarbeidet, Garverier og Teglbranderier o. s. v. Overalt viser der sig Tegn i samme Retning: i Fortiden var det mere saa, at hver Mand forstod sig paa at udføre selv, hvad han trængte af de almindelige Arbeider, eller han fik en eller anden Bygdemand, som havde større Øvelse, til at komme hen og udføre Arbeidet i Huset; nu er Arbeidet mere gaaet over paa virkelig Haandværkere, Folk, som have udstaaet sin Lære og drive Haandværket som eget Fag og tildels paa eget Værksted. Eller var det allerede i den første af hine to Perioder kommet saa vidt, at der var egne Haandværkere i visse Fag, saa bar deres Arbeider Præg af den større Simpelhed og Tarvelighed, som hørte Tiden til, hvorimod Nutidens Haandværksarbeider vidne om, at man selv her paa Landsbygden har fulgt med Tiden og agter paa Moden. Fortidens Snedkere f. Ex. tilfredsstillede Bygdens Behov af simpelt Bohave, Borde og Stole og Senge, Klædeskister, Dragkister, Skatoller, alt af simpelt Træ og upoleret, og naar Snedkeren var færdig, kom Maleren, som ogsaa var en Bygdens Mand og vidste at træffe Bygdens Smag; lys Bundfarve med mørkere Figurer hørte til i den ældste Tid, saa blev Brunt Hovcdfarven paa alle Møbler, med Sirater og Lister af lysere Farver, som Gult, Blaat, Rødt og Hvidt. Og gjerne sættes Aarstal og Navnenes Begyndelsesbogstaver paa Mandens Skatol og Kvindens Dragkiste og Børnenes Klædeskister o. s. v. Paa Melkeskabsdøren kunde Maleren vel endog finde paa at skildre en Kone med en Smørkjerne o. s. v., og paa Klokkekasser fra den Tid staar endnu at læse et og andet Tankesprog, [141] saasom: «Tiden gaar, Klokken staar, Evigheden forestaar». – Nu for Tiden er der opgivet at være 17 Snedkere, og man finder ordentlig Arbeidsfordeling mellem dem, idet nogle ere Bygnings-Snedkere og af Møbelarbeide kun befatte sig med det simpleste, men andre ere Møbelsnedkere, som levere poleret Arbeide af Birk eller Mahogni. Eller om det er upolerede Møbler, saa stille de sig fra Fortidens ved sin nye Form og derved, at de males med moderne Træfarve. Møbelsnedkerne arbeide i eget Hjem; de fleste af dem drive Arbeidet som en Bisyssel om Vinteren, enkelte drive det dog mere i det Store og holde Svende og Drenge, og der arbeides mere end til Afsætning i Bygden, saa en Del sælges til Møbelhandlere i Christiania.

For yderligere at vise hvorledes Arbeidet har udviklet sig, kan jeg anføre, at Treskingen nu for en stor Del udføres med Heste-Maskiner, som tildels flyttes fra Gaard til Gaard, og at Kvægrøgtingen begynder at blive opfattet som et Fag, som fortjener at læres og øves for sig selv, idet der (takket være Landhusholdnings-Selskabets Bestræbelser) ved Folketællingen fandtes at være 4 Kvægrogtere.

Men hvordan er det saa under al denne Udvikling gaaet med den egentlige Husflid eller den Arbeids-Iver, som vil have sysselsat hver ledig Haand og udfyldt hver tom Time?

De Gamle vide at fortælle interessante Ting om Skikken i deres unge Dage. Da var der ikke Tanke om Andet, end at Arbeidet skulde begynde saa tidlig som Kl. 3 om Morgenen eller endog tidligere, baade Vinter og Sommer. Hvad Kvinderne syslede med, have vi allerede seet. Mandfolkene brugte om Vinteren Morgenstunderne, Otten, til at treske (med Pleiel), Dagen igjennem var der alskens Udarbeide, og efter det egentlige Dagsværk sad man med forskjelligt Kveldsarbeide, saasom at reparere Gaardsarbeider, at skave og at spike. Til Skav havde man om Høsten hugget Aspegrene, og nu sad man og skavede Barken af samme til Kreaturfoder. Og man spikede Stikker, d. e. tynde og lange Splinter af Furetræ, som brugtes istedetfor Lys; der var gode Gaarde, hvor man før [142] hele Aaret ikke brændte mere end 1, siger og skriver et, Lys, Julelyset nemlig; forresten hjalp man sig med Stikker. Saadanne Arbeider beskjæftigede alt Folket paa selve Gaardene; i Husmandsstuer, hvor der ikke var saa mange Gaardsredskaber at holde vedlige eller saa mange Kreaturer at holde med Skav, kunde Mændene desuden sysle med at bøde sine Klæder og at lappe Sko for Familien, og nogle af dem drev desuden paa saadant halvt haandværksmæssigt Arbeide som at gjøre Bøtter, Baljer, Spand, Embere, Slever, Skeer o. desl. til Salg paa Gaardene, hvor man nok havde Villie til at udføre slige Arbeider selv, men ikke altid kunde overkomme det.

Nu for Tiden? Nu er det ikke at tænke paa at faa Arbeidet begyndt før Kl. 5 om Sommeren, og om Vinteren – ikke før det bliver lyst, hvor kort Dagen end er. Aftenen bruges vel endnu af Nogle til de gammeldags Kveldsarbeider at stave, spike og gjøre Sopelimer, men det er ikke længer saa almindeligt. At reparere Redskaber er Noget, som enkelt Gang og paa enkelte Steder henlægges til Kvelden; men mest bliver det gjort om Dagen.

Dette gjælder de almindelige Bondehusholdninger. Paa Værkstederne er Arbeidstiden som i Byerne.

Om den Forandring, som altsaa er foregaaet, sige de Gamle, at meget er gaaet fremad til det bedre, idet Folk have lært at arbeide smukkere Ting, tildels ogsaa at gjøre dem bekvemmere og bedre. Men samtidig klage de over, at det er gaaet tilbage med Flidens og Nøisomhedens Dyder, og de ere forvissede om, at der i hver Time af den længere Arbeidsdag i Fortiden blev udrettet mere af den enkelte Arbeider end nu, da der begyndes sildigere og sluttestid ligere.

Selv synes Hr. Sødtland, hvis Meddelelser jeg i det Ovenstaaende har gjort Brug af, at være noget uvis om, hvorledes han skal veie de gjensidige Fortrin eller Mangler ved de to opstillede Tidsrum, og han slutter med at bemærke, at hvad enten Bedømmelsen bliver gunstig eller ugunstig for det ene eller det andet af dem, saa maa Tidsaanden antages at være den Magt, som har været den virksomme Aarsag.

[143] Disse udførlige Meddelelser fra den enkelte Bygd tør være skikkede til at kaste Lys over Forholdene i den hele Egn, som Bygden tilhører, eller den hele Række af Bygdelag, som nærværende Kapitel skulde handle om.

Saadan som det nu for Tiden er i Sætersdalen (Husflid kun til det allertarveligste daglige Behov, lidet til Husets Pynt og Smykke og slet ikke til Salg ud af Bygden), saa har det maaske engang i Fortiden været i Rennebo og Meldalen, og saaledes som vi nu for Tiden finde det i disse sidstnævnte Fjeldbygder (livligt Kveldsete-Arbeide omkring det muntre Tyri-Blus, Urmager-Arbeide og anden Syssel, som beskjæftiger Tanken og nærer Opfindsomheden), saaledes have vi seet Hus-Skikken og Arbeids-Arten skildret i Trykstad for et Par Menneske-Aldere tilbage i Tiden. Ved at drage fra Egn til Egn, kunne vi ligesom faa se for vore Øine det hele Huslivs og Arbeidsbasens Historie; de forskjellige Tilstande ere ikke alene fulgte efter hinanden i Tiden, men ligge ogsaa ved Siden af hinanden i Rummel. Jeg synes at forstaa Fortidens Tilstand i Trykstad bedre derved, at jeg kan sammenligne med Bygder, som endnu staa paa samme Trin, og jeg synes jeg kan bedømme disse gammeldags Bygders Mangler og Fortrin bedre derved, at jeg kan tage Hensyn til, hvorledes Tingene have artet sig i Bygder, som have forladt det gamle Standpunkt og vovet sig ind paa nye Baner.

Et eneste Exempel: Der kan se saa smudsigt ud i Husene i saadanne gammeldags og tarvelige, men strævsomme Bygder, hvor Husbondsfolket og Tjenerne sidde sammen ved Kveldsarbeidet; der kan se saa smudsigt ud, fordi Væggene blive sodede af Tyrien eller Stikken, som brænder istedetfor Lys. Omvendt kan der se saa civiliseret ud i en Fremskridtsbygd, hvor de nye store Huse have en Pyntelig malet Stue for Husbonden og hans Famlie og en særskilt Drengestue, som man ikke bør betragte for nøie, for Tjenerne; men i en saadan Stads-Stue gaar det ikke an at brænde Tyri eller larme med Hammer og Øx, og naar Tjenerne sidde alene ude i [144] Drengestuen, gaar det gjerne istaa for dem med de Smaa-Sysler, som skulde høre Aftenstunderne til.

Her paa Østlandet, i disse Fladbygder, har Husbondsfolket paa de større og toneangivende Gaarde skilt sig fra Arbeidsfolket i Madlaget og i Arbeidslaget, og dette har rimeligvis været menligt i flere Retninger og fornemmelig med Hensyn til Arbeidsomheden i Almindelighed og Husfliden i Særdeleshed.

2. Christiania-Egnen

Jeg kan sige, jeg mest sætter denne Overskrift og tilføier disse spredte Bemærkninger for om muligt at vække Tanke hos En og Anden, om at give en ret udtømmende Fremstilling af Arbeidsfliden i de nærmeste Landsbygder omkring Christiania, der vel i industriel Henseende er Landets centrum.

En Botaniker har med videnskabelig Nøiagtighed beskrevet Christiania-Dalens Plante-Vrimmel, og en Zoolog har med ikke mindre Omhu beskrevet Christiania-Egnens Fugleverden. Her ser jeg, hvorledes denne Egn af Landet er saadan, at adskillige af det høie Nordens Fuglearter til sine Tider af Aaret trække netop saa langt ned mod Syd, og adskillige Arter af Trækfugle, som om Vaaren komme søndenfra, drage netop saa langt op mod Nord, saa Mangfoldigheden bliver større netop her end noget andet Sted i Landet. Men ligesaa vilde jeg, at man skulde have lagt nøie Mærke til den Mangfoldighed af gammeldags norsk Arbeidsstil og af nymodens tydsk og engelsk og anden europæisk Drift og Kunst, som man skulde tro maatte mødes netop her.

En egen Klasse af Smede, som jeg vil kalde Hurtig-Smede, og som bo nær omkring Christiania, foretrækker jeg at omtale under selve Christiania By. Men nu kaster jeg et Blik udover den vakkre Kreds af skovbevoxede Aaser, som omringe Christiania-Dalen, og dvæler nogle Øieblikke ved den Forsyning af forskjelligt Træarbeide, som Byen faar derfra.

Paa en Vintermorgen kan det være ret livligt at se de mange Kjælkelæs og Slædelæs, hvorpaa Folk føre ind allehaande [145] Trævarer. Det er Fabrikanterne selv, som bringe sine Arbeider til Torvs, og naar man ser, hvorledes mange af dem selv drage dem paa Kjælke, og hører, at de tildels have maattet bruge hele Natten for at naa ind til Torvetid, saa forstaar man, at det er en Trafik for Smaafolk og for saadanne Tider af Aaret, da der ellers ikke er stort at tjene.

Men naar det derhos betænkes, hvad en By som Christiania maa tiltrænge af saadanne Varer, saa skjønnes det, at den tilsammenlagte Trafik ret maa gaa op i det Store, og der kunde spørges: Mon dette betydelige Arbeide er ordnet heldigt? mon der vises Flid og Stadighed? mon det ikke skulde være fornuftigere af Fabrikanterne at sidde hjemme og arbeide op mere og mere og øve sig i at arbeide hurtigt, men derimod sælge sine Varer til de nærmeste Landhandlere og lade dem sørge for Førselen og Afsætningen?

I den Anledning skal jeg meddele hvad forhenværende Skolelærer I. Napstad i Nitedalen, i Beretning om hans Bygds Husflid, har meddelt om den der hjemmehørende Fabrikation af det Slags Tiner, som nok mest ere kjendte under Navn af Hatteæsker, temmelig store Tiner og af en noget firkantet Form.

Det er en 20 Aar siden eller derover, at den Trafik begyndte; nu er det kommet dertil, at en 10 Mand stadig drive paa dermed, foruden at flere sysle med samme Arbeide af og til. Tinerne dannes af tynde Bord, som skjæres paa Sagbrugene. En almindelig Tømmer-Stok giver indtil 20 Bord. Det maa være aldeles kvistfri Ved. Bordet høvles paa begge Sider, og der, hvor Æskens fire rundagtige Hjørner skulle være, gjøres Rids eller Rifter med et sløvt Redskab tvers over Bordet; alt dette gjøres, medens Veden endnu er raa, og nu bøies Bordet over en Form af saadan Størrelse og Dannelse, som Tinen skal have. For at lette Transporten gjøres Tinerne almindelig af tre Størrelser, saaledes afpassede, at den mindre netop kan sættes i den større, og der altsaa er tre Tiner i et Sæt. En Mand kan vinde at gjøre et Sæt for Dagen.

En Morgen saa jeg en Mand komme til Torvet med [146] et Slædelæs Æsker. Han havde 18 Sæt og solgte dem til en Torvkone for 3 12 Sættet.

Naar jeg i hin Beretning læser videre om anden Flid i Bygden (Nogle gjøre Snedkerarbeide til Salg, andre levere fabrikmæssigt smaa Skaale og Kugler af Træ, som Possementmagerne bruge o. s. v., o. s. v.), og naar jeg dertil føier Yttringer, jeg har hørt i Bygden selv, om Folkets baade Arbeidslyst og Opfindsomhed, saa tvivler jeg ikke om, at hvis der kun var Afsætning at faa og Penge at tjene, hvis f. Ex. Handelsmænd i Christiania kunde staa sig paa at kjøbe op og sende til andre Lande, saa skaffede Nitedalen gjerne Skibsladninger af Tiner, og Arbeidet vilde blive saa fabrikmæssigt ordnet og fuldkomment udført, som det kunde forlanges.

Der var en Fyrstikfabrik i Christiania, hvor den gik istaa; den kom i en anden Mands Hænder og flyttedes op til Nitedalen, hvor man heldig har overvundet den ene Vanskelighed efter den anden og nu driver Arbeidet i stor Udstrækning. Denne Fabrik kom i Berøring med Bygdens Husflid, og det var netop Eierens Ønske at give et Bidrag til Husflidens Ophjælp. At klistre de mange Æsker og Tutter til Fyrstikkerne er et Arbeide, som han søgte at faa udført omkring i Husene. Her mødte han den første Vanskelighed; men det gik godt. Til en Begyndelse blev Arbeidsprisen sat saaledes:

Folk skreg over sig, da dette Arbeide blev budt dem for den Pris, og Eieren maatte henvende sig til Husmandskonerne paa sine egne Pladse og ret anvende Overtalelse for dog at faa dem til at forsøge. Han tabte selv, fordi Prisen var fot høi, men Arbeiderskerne tabte ogsaa, fordi det, de rak at arbeide op, var for lidet; de holdt ikke høiere Dagløn end 4. Men snart kom Øvelsen, og med den større Fortjeneste, og med den flere Hænder, men med dem voxte Optaget af færdige Æsker og Tutter, saa Eieren maatte sige Stop. Saa bød Folk sig til at tage Arbeidet for lavere Pris, og for endnu lavere, og da jeg sidst hørte derom, var Prisen:

[147] og et 12 Aars Barn kunde gjøre 7000 Tutter paa en Dag og altsaa tjene 28.

Dette kan gjælde som Exempel paa, hvorledes den menneskelige Arbeidsfærdighed kan strækkes og tøies næsten i det Uendelige, her i Norge saavelsom i andre Lande.

Jeg tilbragte en Gang en hel Dag i denne Fabrik, og den hele Dag igjennem var det mig en Nydelse at høre om det ene Exempel efter det andet baade paa tiltagende Færdighed og paa Tænksomhed og Opfindsomhed hos Arbeiderne. I en heldig Samvirken af denne Arbeidernes Øvelse og Skjønsomhed samt Driftsherrens Handelsaand og Kapital ligger den Hemmelighed, som man ret kan undre sig over, at medens en enkelt Æske Fyrstikker i en Tid, som endnu mange af os kunne mindes, kostede nogle Skillinger, saa var Fabrikprisen i 1863 kun 54 for et helt Gros eller 12 Dusin Æsker, og i 1867 er Prisen yderligere gaaet ned til 32, og jeg forstod det saa godt, da Fabrik-Eieren yttrede, at med saadanne Arbeidere som de norske Almuesfolk Maatte der kunne udrettes store Ting.n34

[148] Efter dette Besøg i Nitedalen skulle vi søge at skaffe os Oversigt over hele Egnens Husflid i den omhandlede Retning, og det paa den nemme Maade, at vi gaa hen og se os om i nogle af de Udsalgsboder, som vi have her i Christiania for Trævarer fra de nærmeste Bygder.

I Boderne ere de mangeslags dreiede og laggede og snedkrede Sager o. s. v. ordnede efter Kjøbmandens og Kundernes Bekvemmelighed. Vi, som ikke agte at kjøbe, kunde ønske at se dem opstillede efter en anden Regel, f. Ex. i Grupper efter Bygderne, de komme fra.

Bygderne vestenfor Byen levere mindst Bidrag. Længst fra Vest, nemlig fra Modum, ere alle disse Pindestole komne. De Bøgtræer og Bagstekjævler, som ligge hist paa Hylden, ere fra Ringerike, og herfra skriver sig ogsaa denne anseelige Samling af Kariolfadinger, som Bønder fra andre Bygder pleie at kjøbe af; Hjul skaffe de sig fra en anden Kant, og Understellet kunne de tildels gjøre selv. – Af den store Hob Sopelimer henne i Krogen der, som i det Hele taget komme fra de nærmeste Skove, er troligvis en Del fra Sørkedalen.

Kanske hele Resten af Forraadet skriver sig fra Bygder, som ligge mere i østlig og nordlig Retning.

Hine grove Kurve af Vidie og Ener og Hassel, simple Flaskekurve og endnu simplere Høkurve og Flis-Fade, forfærdiges [149] oppe i østre Aker og paa Lørenskoven. De nette og lette Bærkurve og Klædeskurve af Spaan, som hænge rundt omkring, skulle være fra Strømmen. De store Tiner, som tage saa megen Plads op, ere de omtalte Hatteæsker fra Nittedalen. Sammen med dem maa vi nævne nogle Hjul til Arbeidsvogne fra Nabobygden Hakedalen. Fra Thoten kommer en hel Mangfoldighed af Sager; de gule Træskeer stikke mest i Øinene og fortjene ogsaa mest Opmærksomhed (se Kap. 1); sammen med dem ligger en Bunke Slever; af dreiede Sager finde vi Tøndetapper, og af Æskearbeide med indbrændte Forsiringer forekommer Tiner, Melkar og de i Bøndernes Madbommer saa uundværlige Smør-After. Høland leverer allehaande Møbler, Stole og Sophaer, Spise- og Divanborde, Piedestaler; de komme ind i upudset Stand, for at Kjøbmanden bedre kan bedømme Træet, og han lader dem male eller polere her i Byen. Transporten er besværlig, og det siges, at denne Trafik er i Aftagende; Møbelhandlerne staa tildels i Forbindelse med Snedkere her i Byen, som have øvet sig i Retning af at gjøre billigt Arbeide, og disse kunne bedre følge Moden eller rette sig efter Kjøbmandens og hans Kunders øieblikelige Ønske.

Fra Sitskoven og Vingerskoven alt inde ved den svenske Grændse kommer en stor Mængde Traug, fra de smaa Sæbetraug til de største Korntraug, samt Slever og svarvede Skaaler. Veien derfra er lang; men det blev ogsaa sagt, at Frihandlere paa Stedet kjøbe op og bringe til Markedet. Fra disse samme Bygder er det nok ogsaa, at de gammeldags Kurve skrive sig, som vi se saa mange af her i Boderne, Kurve af hel (ukløvet) Pilekvist og bare med Fletværk, uden Ribber.

Fast alt, hvad vi se af laggede Sager, er fra Enebak: Bøtter, Baljer, Vaskekar, opad indtil store Bryggerkar. En særskilt Handelsartikel sammestedsfra er ogsaa Bøtte-Haver.

Fra nogle af de nærmeste Bygder i Smaalenene kommer en Del Senge og andre Møbler.

Hist og her omkring i Bygderne, i Store-Næs, Thoten, [150] Nitedalen, bør en og anden saakaldet Rokkedreier, som sender ind nogle Morter-Stødere, Bagstekjævler med tilhørende Bager-Trindser, Skafter til Haandværksredskab, Kopper til Dukkestel o. s. v. Grød-Tvarer og Visper komme ogsaa fra forskjellige Kanter. De Haspetræer, vi opdage hist i Krogen, ere fra Høland. Disse Sæle-Høvrer med Jernbeslag ere arbeidede af en Gut paa Thoten, som reiste til Amerika nu sidste Vaar. Riverne og Ljaa-Orverne oppe under taget ere fra Store-Næs. Hvor er hint Mangletræ kommet fra? fra Thoten.

Inde imellem alle disse Ting fra Landet opdage vi enkelte Slags Varer, som ere forfærdigede i selve Byen, saasom Skibskister, Egetræes Bøtter, Gardinstokke og Strygebrætte, Trætofter, som en Hjulmager-Gut har leveret Bundene til og en Sadelmager har sat Overlæderet paa o. s. v. Selv hint Bundt af Sneskuffer er her fra Byen, forfærdiget af en indflyttet fordums Bonde, som faar Emnerne fra en Broder paa Landet. Fra Kurvmagersvende i Byen skriver sig ogsaa de enkelte Kurve, vi se af det nyere Slag, bestaaende af Ribber, der ere ligesom overvævede eller omflettede med kløvet Pilekvist; det er Hankekurve med Laag, større og mindre.

Endelig er den store Mængde Dørmatter og Potetes-Kurve af snoet Høvelflis kommet fra Sverige, dels over Fredrikshald, dels fra Gøteborg, noget, som her naturligvis ikke kan nævnes til Ros for den norske Husflid, men kun for at fuldstændiggjøre og afslutte Opregningen af disse Udsalgsboders Indhold.

Imidlertid er jo den allerstørste Mængde af Varer fra de norske Bygder. Hvor stor Omsætningen monne være, tør jeg ikke fremsætte nogensomhelst Gisning om. Men at den maa gaa op i Tusinder, det kan man forstaa, naar man veed, at en af disse Handlere betaler ikke mindre end 96 Spd. aarlig i Leie af sin Bod.

Endda kan der spørges, om der bringes saa meget af dette Slags Varer til Torvs, som der fra disse Skovbygder kunde ventes.

[151] Det kommer naturvigsvis ikke bare an paa Fliden i Husene, men, som ovenfor antydet, ogsaa paa Afsætningen.

«Gaar ikke en Del af disse Sager, spurgte jeg, til Kjøbenhavn og andre danske Byer med de hjemvendende danske Kornskuder?» Saadant kunde man jo mene, siden Danmark maa indføre Træ fra Norge, og alle disse Varer ere et Slags forædlet Trælast. Men jeg maatte høre, at Afsætningen saa langt bort var for Intet at regne.

Hvori stikker dette? Er den norfle Husflid og Handelsaand ikke virksom nok i Retning af at tilveiebringe billige Varer – formedelst fabrikmæssig Fordeling af Arbeidet, Anskaffelse af hensigtsmæssige Redskaber, Benyttelse af Vandkraft til at drive Dreierbænk og Sag o. s. v. –, eller er man i Kjøbenhavn vant med, at Bohave af omhandlede Slags skal være af bedre Material, end vore Skove levere, og af finere Arbeide, end vore Husmænd og Bønder kunne drive det til i sine Fristunder?

3. Ved Randsfjorden

Med hvad Interesse jeg har hørt om Væve-Industrien paa Hadeland (i Jevnaker), det vil man først forstaa tilfulde ved at læse det følgende Stykke om Mjøs-Egnen.

Det heder, at der væves ikke saa smukt og godt her som paa Thoten, og at Industrien virkelig har staaet paa et lavere Standpunkt paa Hadeland, det synes jeg ogsaa at maatte slutte deraf, at det hovedsagelig er herfra, at Christiania Fattigfolk faar sin Forsyning af «Rubbe-Værken», et Slags overmaade simpelt Tøi til Underskjørter o. s. v., som bestaar hovedsagelig af Nødehaar.

En Handelsmand i Christiania, som kjøber op saadant Værken fra Hadeland, sagde mig, at han har Men af det i 8 Dage, naar han har taget imod nogle Stykker og rullet dem op for at maale dem, saaledes lægger Støvet sig for Brystet. Det maa være Folk paa Landet, følede han til, som skulle arbeide det Slags Tøi; thi uden den friske Landluft var det ikke at holde ud. Og endda tjene de stakkets Mennesker neppe Føden, bemærkede han til Slut.

[152] Ellers er det de Hadelandske Bomulds- og Uldværkener, som skulle have staaet tilbage. Men med Hensyn til dem holder det kanske allerede paa at vende sig til det bedre, og det formedelst en driftig Handelsmands Indflydelse. Fra 1863 af har Kjøbmand Gunnerius Pettersen i Christiania sat sig i Forbindelse med Væversker paa Hadeland paa den Maade, at han leverer ud farvet Garn, bestemmer Mønsteret, fastsætter en Frist af visse Uger og lover en vis Betaling for Arbeidet; naar Væverskerne bringe eller sende den færdige Væv, bliver denne ikke alene maalt, men nøie undersøgt, og der maa ikke vise sig nogen Skjødesløshed eller Feil i Arbeidet. Det er allerede kommet i god Tour med dette. Der leveres bedre og bedre Væv, flere og flere Arbeidersker melde sig, og ligesaa vel som Kjøbmanden mere og mere kan stole paa at faa jevn Forsyning af god Vare, saa kan han ogsaa mere og mere glæde sig med jevn og hurtig Afsætning. Handelsreisende have gjort Varen bekjendt for ham i vore Byer, og der kommer idelig Bestillinger fra Detail-Handlere; selv saa jeg igaar i Kjøbmandens Bog en Del netop indkomne Bestillinger fra Tromsø og Hammerfest og Vardø og Vadsø. Nu for Tiden har Hr. Pettersen en 150 Vævstole i Gang paa Hadeland, nogle gaa mere uafbrudt, andre rigtignok kun i Mellemstunder mellem Landbrugets og Husvæsnets Sysler; Væverskerne tjene sig tilsammen en Arbeidsleir af over 100 Spd. for Maaneden. Betalingen er omkring 2½ for Alen, lidt mere og mindre; den synes ikke stor, men er dog, som man ser, saa stor, at en hel Del Mennesker finde at de staa sig med den. Og det Interessanteste synes mig at være dette, at her have vi et Forsøg paa, hvad kyndig Ledning og handelsmæssig Bistand kan udrette til Husflidens Ophjælp. Skulde Husmandskoner og Bondekoner omkring i Hadelands Afkroge drive denne Dont paa egen Haand og hver for sig, saa vidste de f. Ex. ikke, hvad Mønster Folk oppe i Finmarken nu for Tiden synes bedst om, og lige saa lidt vilde de formaa at skaffe sig Garn og Farvesager fra første Haand og til billige Priser eller at faa sine Varer frem til de fjernt boende og ukjendte Kjøbere.

4. Omkring Mjøsen

[153] a. Gjøvik-Egnen.

Vestsiden af Mjøsen, eller Præstegjeldene østre og vestre Thoten, Vardal og Birid, denne Krands af Bygder, i hvis Midte og for hvis Skyld Kjøbstaden Gjøvik blev anlagt, kunne vi rimeligvis betragte som det mest industrielle Bygdelag i Landet. Som man i en frodig Lund ser Løvet af flere Slags Træer blande sig smukt tilsammen, saaledes finde vi, at flere Husflidsgrene trives sammen med hinanden her. Den ene Virksomhed fremkalder og støtter den anden, den ene Families Exempel opmuntrer den anden, og det synes at være kommet dertil, at Husflid ansees som noget, der maa være i hver Mands Hus.

Det hørte oprindelig til min Plan, at bereise dette interessante Distrikt og gjøre nøiagtige Studier, og det netop for nærværende Skrifts Skyld. Men jeg kan sige, jeg undlod det mest for ikke at forøge Skriftets Omfang, som jeg nu ser bliver større end fra først af tænkt og villet. Hvad jeg nu meddeler, har jeg altsaa mest opfanget paa 2den og 3die Haand; og ligesom for Christiania-Egnens Vedkommende, maa jeg bede om, at mine spredte Bemærkninger maa blive betragtede som kun foreløbige.

Først den mandlige Husflid med Karder, Bliktøi, Tolleknive, Sadelmagerarbeide, Træarbeide.

Sidst i forrige eller først i dette Aarhundrede kom en fremmed Karl reisende, som kaldte sig Hans og forstod sig paa at gjøre Karder, og Lensmand Mustad i Vardal hjalp ham tilrette, saa han fik kjøbe sig ind paa Gaarden Seval, hvor han ryddede sig Bruget Snuggerud. Fra denne Mand og dette Sted stammer Kardemagerarbeidet her i Egnen, hvor det nok fornemmelig trives i Vardal. Selv arbeidede han sig op til Velstand; en Søn af ham sidder nu som Bruger paa Snuggerud, en anden Søn forplantede Kunsten til Birid, og om en Svigersøn af den Gamle fortælles som Exempel, at han drev Arbeidet med saadant Held, at han efterlod sig [154] en 3–4000 Spd., da han for en 30 Aar siden døde. Flere og Flere lagde sig efter Bedriften, og Egnen har nu i mange Aar havt ligesom Privilegium paa at forsyne vistnok Størsteparten af Landets Bygder med Karder. Dette efter Meddelelser til mig af Gaardbruger Tolleif Mustad, Sønnesøn af hin Lensmand.

Blikarbeidet er en Hudflidsgren, som er skudt op senere; thi den nysnævnte Hjemmelsmand, der nu er lidt over 60 Aar, kunde mindes den Tid, da Bliktøi kjøbtes til Bygden fra Christiania. Kjøbmand i Gjøvik sagde mig, at der indføres Blikplader til Egnen for ikke mindre end 10,000 Spd. for Aaret.

Endnu yngre er Tollekniv-Fabrikationen. Den skal ikke være ældre end 10–12 Aar. Det er især i Kolbo Sogn af vestre Thoten, at denne Bedrift hører hjemme. Smedene slaa Blade, og Gjørtlerne forsyne dem med holkede Skafter og med Slirer af Messing eller Nysølv. Fabrikationen drives ret i det Store, og Knivene blive billigere og billigere, saa de nu sælges Dusinvis for 18 og op til 36 Stykket.n35

Kolbo Gjørtlere ere ogsaa bekjendte for sine billige Dombjælder; det heder, at alle Dombjælder, som kjøbes Landet over, komme derfra. Før drev de paa at gjøre Messingknapper; men da disse gik af Brug her paa Østlandet, maatte de anvende sin Kunst paa andre Ting.

Før i Tiden blev der arbeidet med Haandkraft Hægter og Smaaspiger i Mængdevis. Nu er dette ialfald betydelig aftaget formedelst Konkurrence med Hægtefabrikken i Nitedalen og Spiger-Fabrikken i selve Vardal.

[155] Kjøretømmer, lagte af raat Oxelæder, kommer der en hel Del af fra Kolbo, og paa Markederne fra Grundsæt til Kongsberg kjender man de billige og lette og gode «Thotnings-Sæler», der bruges omkring paa Landsbygderne som «Kirkesæler» til Karioler og Gigger. Før i Tiden bleve mange af dem byttede bort til Ringerike, som gav Karioler og Spidsslæder igjen.

I Kolbo skal der ogsaa være dem, som befatte sig med at binde Børster og valke Filthatte, dog lidet til Udførsel. Kurve har man derimod forsøgt at gjøre op til Salg; men Førselen faldt for besværlig.

Træarbeide fra disse Bygder er der allerede opregnet en hel Mængde af under Stykket om Christiania-Egnen ovenfor. Tilføie kan jeg her, at i «Christiania Industrimagazin» i Toldbodgaden har jeg seet billige Kakkelovnspustere fra Thoten.n36

Samtidig med denne Husflid og for dens Skyld har der dannet sig en eiendommelig Handelsvirksomhed, idet en Klasse af nøisomme og flittige Handelskarle eller Kræmmere have gjort sig det til Levebrød at kjøbe op Karder, Bliktøi, Tolleknive o. s. v. og reise om og falbyde i Bygderne, paa Markederne, paa Byernes Gader. Deres Utrættelighed fører dem vidt omkring (se Exempler derpaa i Kap. 1), og deres Gløghed og Erfarenhed veed at udfinde de bedste Afsætnings-Steder og fordelagtigste Salgsmaader. Og de bringe med sig tilbage ikke blot nyttige Varer, som de tuske sig til (Skind til Brug for Kardemagerne m. m.), men ogsaa Ideer til Forbedring i Bedriften, Vink om, hvordan Blikkenslagerne skulle gjøre deres Varer, for at Kunderne skulle synes bedre om dem o. s. v.

Nu om den kvindelige Husflid.

Der var reist Spørgsmaal om et Markeds Oprettelse i [156] Gjøvik, og Fogden i Thotens Fogderi afgav desomgaaende i 1865 en Betænkning, hvori han opregnede de forskjellige Slags Husflids-Arbeider for Egnen, som vare Gjenstand for Omsætning. Men deriblandt nævnes en 150,000 Alen Tøier af forskjelligt Slag, som Aar om andet blev falbudt i Gjøvik By.

Jeg formoder, at hermed mentes den blomstrende Tilstand, som fandt Sted før den amerikanske Krig. Men til det Tal 150,000 skal jeg ogsaa erindre om, at der endda vævedes en god Del, som blev afsat ad andre Veie eller uden at gaa gjennem Gjøviks Handlende.

Der skal vanskelig kunne peges paa noget andet norsk Bygdelag, hvor Væve-Industrien har været drevet i saa stor Udstrækning.

Især har der nok været mange Vævstole i Gang i Østre Thotens Præstegjeld.

Allerede fra gammel Tid af har denne Bygd leveret Væv til Salg, navnlig Værken af dette oprindelige Slag med Tagl (Lin) til Rending og Uld til Islæt. Da Bomulden kom – saaledes som omtalt under Trykstad, for en 30–40 Aar siden –, blev Bedriften ikke alene fortsat paa forandret Maade, men betydelig udvidet, og Thoten blev viden om bekjendt for sine Bomulds-Værkener eller kulørede Bomulds-Tøier.

Der blev saa at sige vævet i hvert Hus. Paa Gaardene kunde man høre Slagene af 3–4 Vævstole paa en Gang, og omkring i Hytterne satte Piger sig ind som Inderster og gjorde sig Væving til udelukkende Bestilling.

Og en egen Klasse af Handelskarle tog Del i Bedriften. Som man i Fjeldbygderne kan se Folk med Handels-Talent blive til Smøropkjøbere og Fækarle, saa var der Bondegutter, som spekulerede i Væv. De kjøbte større Partier af Garn og Farvesager, lærte sig kanske til at farve selv eller leiede Farvingen bort, leverede saa farvet Garn ud til Væversker og fik igjen Væv, som de siden drog om med paa Bygderne eller afsatte i større Partier til Kjøbmand i Christiania og Drammen og Tønsberg o. s. v. Det var for en stor Del Tuskhandel; for Væven tog de igjen fra Byerne Materialier til ny Væv samt Kaffe, [157] Sukker o. s. v. til Væverskerne. Paa den Maade blev Handelskarlene et Slags Frihandlere. Men for saa vidt som de tillige ledede Arbeidet, valgte Farverne til Garnet, bestemte Mønsteret for Væven, anordnede, hvor bredt Tøiet skulde være, hvor tæt der skulde væves, o. s. v., kunde man ogsaa kalde dem Fabrikanter. Nogle af dem drev det i temmelig stor Maalestok eller kunde have en Omsætning af 1000, 2000, indtil 5000 Alen for Maaneden. – Saa blev Gjøvik anlagt, og Kjøbmænd der lagde sig i Bedriften paa den Maade, at de kjøbte op dels af disse Handelskarle, dels af de Væversker, som endnu brugte at væve for egen Regning, og formedelst den mere kjøbmandsmæssige Maade, hvorpaa Forretningen blev drevet fra Gjøvik af, gik det altid lettere og regelmæssigere med Afsætningen, alt Landet over, saasom lige til Finmarkens Byer.

Mænd, som vare vel kjendte paa Thoten i de Aar, have yttret for mig, at denne Industri nok endog blev drevet i for stor Udstrækning, idet en Hoben Piger, som til større Gavn baade for sig og Bygden skulde have taget Tjeneste hos Bønderne, satte sig for at være Væversker og vævede sig bort i Armod. Men denne samme overdrevne Iver skal dog ogsaa have gjort, at det i lang Tid var brydsomt nok for de her i Landet anlagte store Maskin-Væverier at faa Indgang for sine Varer, saasom Husfliden arbeidede saa overordentlig billigt.

Saa indtraf den amerikanske Krig, og Bonde-Industrien maatte standse.

Og vel begynder den nu at tage sig op igjen; men det mærkes tydelig, at det falder den vanskeligere at utholde Konkurranæn. Maskin-Væverierne, som fortsatte under Krigen (Fabrik-Eierne kunde ikke vel afstedige sine Folk, dels for ikke at gjøre disse forlegne, dels for ikke selv at staa forlegne, naar Kniben var overstaaet; her var desuden ganske andre Midler til at bare Virkningerne af Bomuldens Fordyrelse), de havde nu aabenbart vundet Overlaget. Folk omkring i By og Bygd vare blevne vante med og havde faaet Smag paa Fabrik-Tøiet; Thotens-Værkenet saa lidt bondemæssigt ud ved Siden af det.

[158] Det er blevet saa ofte sagt, at Mange uden videre tro det, at naar Haandvævstolene først have faaet Maskinstole at kappes med, saa kunne de gjerne give tabt strax. Og var dette saa, da vilde det jo kun være Pinligt at se Folk paa Thoten begynde paa Vævingen igjen og anstrænge sig med unyttig Møie. Men ved atter og atter at raadspørge Forretningsmænd, har jeg faaet den langt interessantere Forestilling, at Sagen ingenlunde er saa aldeles afgjort, men at der er Mulighed for, at Husfliden endnu skal kunne indtage og bevare en Plads ved Siden af Maskin-Bedriften – kun at den bliver ledet bedre end hidtil.

Jeg har allerede omtalt det som en god Begyndelse, at Væversker paa Hadeland arbeide under Ledelse af en Kjøbmand i Christiania. Men om nu en med Handelsdannelse og Kapital udrustet Mand plantede sig ned i selve Thotens Bygd, midt imellem de Hundreder af Væversker! Han vilde snart kunne betragte hele Bygden som sin Fabrik, fra sin Bolig af kunde han komme til at styre Væve-Industrien omkring i Huse og Hytter, omtrent som den virkelige Fabrit-Eier fra sit Kontor af tilser og ordner Alt omkring i Fabrikbygningens Arbeids-Sale. Som Tingen nu har udviklet sig, vil det være forgjæves for den enkelte Bondefamilie eller Inderst-Pige at kjøbe Garn og Farve og væve saa ganske i det Smaa paa egen Haand, og næsten lige saa forgjæves for hine gammeldags bondemæssige Fabrikanter at stelle med Tingen saadan lidt i det Store. Det vil først gaa, naar Bedriften faar et høiere Sving, naar Styreren er den Mand, at han kan anstille de allerfineste Beregninger over Udgift og Indtagt og har Kapital nok til at gjøre sine Indkjøb fra første Haand og dertil besidder den Dristighed, som skal til for at faa oparbeidet Afsætningens Veie. Det maa f. Ex. komme dertil, at Kjøbmand i Arendal og i Hammerfest have nummerede Prøver af Tøierne liggende for sig, saa de kunne skrive til Fabrikanten paa Thoten og bestille saa og saa mange Stykker af den og den Sort; øieblikkelig kan saa Værksmesteren faa Ordre til at ordne det saa med de nærboende [159] Væversker, at de væve netop af samme Sorter, og faa Uger efter kan Tøiet ligge paa Kjøbmandens Disk.

Jeg skal naturligvis vogte mig for at give Raad. Men jeg vil faa gjort min Mening anskuelig ved at udtale et Ønske. I og omkring Borås i Sverige, har jeg hørt sige, har Væve-Industrien faaet sit store Opsving netop ved at tages paa hin Maade. Arbeidet styres og ledes af saakaldte Fabrikanter, som ikke selv eie nogen Fabrik og ikke have Arbeiderstyr umiddelbart i sin Tjeneste, men som staa i Forbindelse med Bondefamilier, hvis Koner eller Døttre sidde hjemme hver hos sig og væve Fabrikanterns Garn og modtage Væverløn af dem. Der er og faa Familier, som væve paa egen Spekulation; men man vil vide, at det oftere er gaaet faa, at Folk paa den Maade have arbeidet sig til Armod, og at de atter have arbeidet sig ud af denne ved at indgaa saadan Forbindelse med en af Fabrikanterne. Men nu vilde jeg, at en eller anden Thotning skulde reise hen til dette Sted og give sig ind i en Fabrikants Tjeneste for at faa deltage i og altsaa praktisk lære alle forefaldende Arbeider, i Farveriet, paa Varelageret, i Kontoret o. s. v.; naar han saa efter et eller to eller tre Aars Forløb var en fuldendt Værksmester og Forretningsfører, saa kunde han komme hjem og spekulere i den ledige Arbeidskraft i Bygden, ligesom der ellers spekuleres i den ledige Vandkraft ved Fossefaldene her og der. De Thotenske Væversker ere rimeligvis ikke saa færdige og kyndige, som de, der arbeide for de svenske Fabrikanter; men siden de dog have vævet saa meget, kan man ialfald vide, at de maa have Kunstens ABC saa nogenlunde inde, og det blev den nye Leders Sag at føre dem videre. Mulig kunde han finde det nyttigt for den Tings Skyld at tage med sig nogle svenske Væversker for at lade dem vise deres norske Søstre, hvor hurtigt der kan væves paa et nyere Slags Vævstole med Fløiskyttel, som nok ere lidet kjendte paa Thoten. Der skal naturligvis Kapital til en Forretning som den paatænkte; men er der først en Mand med anerkjendt Dygtighed og paalidelig Charakter, saa kan det kanske hænde, at Kapitalen vil samle sig om ham; jeg tænker paa dette, at der ialfald [160] har viist sig at være Kapitaler nok paa Thoten til at danne Aktieselskaber og oprette Brændevinsbrænderier.

Kort, jeg tænker mig Muligheden af, at ved at slaa ind paa denne Forretning kunde en begavet Mand baade blive sin egen Lykkes Smed og den Bygds Velgjører, i hvis Midte han plantede sig ned.n37

b. Lillehammer-Egnen.

I Faaberg Præstegjeld, i hvis Midte Lillehammer Kjøbstad er anlagt, kan man finde flere interessante Tilløb og [161] Forsøg i Retning af at faa i Gang en Hus-Industri, som leverer Handelsvarer.

Øverst staar Gjørtlernes Arbeide.

Handelshuset Thorstad & Co. har af Gjørtlere, som det staar i fast Mellem-Regning med, kjøbt Varer til følgende Beløb:

Det var netop 22 Gjørtlere, som leverede disse Varer i 1865. Men der skal, nogle faa Læredrenge iberegnede, være en 50 Gjørtlere ialt, af hvilke nogle altsaa sælge til Andre, og tilsammen antages det, at de levere Varer til Handelen for mindst 5000 Spd. om Aaret.

En Liste over de forskjellige Slags Varer vilde blive lang, der er Messingknapper af mange Sorter, til den billige Pris af 1 og op til 2 Grosset, – fremdeles Stager, Mortere, Bjelder, Sælespænder o. s. v., o. s. v.

Afsætningen gaar mest for sig gjennem Handelskarle fra Gjøvik-Egnen. Kort over Nytaar drage de nordover, til det Throndhjemske, med Karder og andre Hjembygdens Husflidsprodukter, og de ere da indom hos Lillehammers Kjøbmand og tage Messingtøi med. Naar de komme tilbage, have de gjerne med sig til Kjøbmændene og gjennem dem ogsaa til Gjørtlerne en Del Kobber fra Throndhjem, og «Brom» (gammelt Kobber og Messing), som de have tiltusket sig i Bygderne.

Kjøbmændene maa gjerne give Arbeiderne Forskud og desuden lade Handelskarlene faa Varerne paa Kredit, saa Handelen ikke synes dem videre fordelagtig. Og det blev sagt, at Afsætningen i Bygderne heller bliver mindre, saasom de solide Sager fra Faaberg ikke kunne sælges saa billigt som det udenlandske lette Gods.

Det vil alsaa komme an paa, om Arbeiderne kunne følge med Tiden og ligesaa levere let og billigt Gods. Jeg vilde saa gjerne tænke mig, at naar Industrien først er kommet saa vidt i Tour, som Tilfældet er, saa skulde den ved forenet Bestræbelse [162] fra Handelsmændenes og Arbeidernes Side gaa heller fremad end tilbage.

Om Faaberg satte sig for at blive en stor Gjørtlerfabrik, til Forsyning – ikke for Norge alene, men for andre Lande tillige?n38

Andre Folk i Faaberg levere til Handelen (nu i 1867 har jeg seet Prøver i det nævnte Handelshuses Butik): Tolleknive, Sukkersaxe, Sauesaxe, Kaffebrændere, Kaffekjedler, Dørlaase, messingbeslaaede Knivbelter, Snadder (Tobakspiber) af Valbirk med Nysølvbeslag og Kjernemundstykker, Hornkamme, Kjøresvøber, Kurve af Tæger. Men det er mest kun enkelt Mænd, som leverer dette og hint.n39 Fabrikationen er temmelig tilfældig. Prøverne vare mig interessante som Tegn paa, hvad der kunde komme ud af det, om Folket fandt sig opmuntret til at drive Tingen i det Store. Men den Mand, som gjør Sukkersaxe t. Ex., faar ikke solgt mange; Følgen er, at han kommer ikke i Tour med at arbeide hurtigt og levere, hvad man kalder Dusinarbeide; paa sin gode gammeldags Maade arbeider han hvert enkelt Stykke saa særdeles solid og godt, som om det skulde være til Husets eget Brug og gaa i Arv i Slægten, og engelske Saxe, som bestaa af Støbegods og altsaa i Virkeligheden have et ringere Værd (jeg saa dem Side om Side med de norske paa samme Disk) sælges lettere, fordi de ere blankere og koste nogle Skillinger mindre. Fordi det norske Arbeide er dyrt, bliver Afsætningen liden, og fordi Afsætningen [163] er saa liden, kan det ikke anderledes være, end at Arbeidet maa blive dyrt. Det gaar i Ring, man staar fast. Jeg spurgte og spurgte Folk, som skulde være kjendte, men fik ingen Løsning, saa ingen Udvei for det første. Kjært, om den, der strider om Husfliden i Faaberg ti Aar fra nu af, kunde faa noget muntrere at fortælle. Det vil rimeligvis komme an paa, om Handelsmænd med Foretagsomhed og Kapital ville stille sig i samme ledende Forhold til denne Gren af Husfliden, som jeg under Gjøvik-Egnen har antydet med Hensyn til Væve-Industrien.

Som et yderligere Tegn paa, hvorledes Bondeindustrien, der nu ligesom ligger og venter paa Handelsaandens og Kapitalens belivende Indflydelse, foreløbig har udviklet og forberedet sig, kan jeg anføre følgende Exempel; Hr. Sagfører Thommesen i Faaberg havde for nogen Tid siden den Godhed at sende mig en Prøve paa Smedearbeide fra Bygden, nemlig en Revolver-Pistol; for at faa en fagkyndig Bedømmelse af den, henvendte jeg mig til Professor i Physik, Hr. Christie, som igjen anbefalede mig at gaa til den ved den physikalske Afdeling af Universitetet ansatte Amanuensis, Hr. Real-Kandidat Sinding, og nu har jeg den Fornøielse at kunne offentliggjøre dennes Dom, der er mig meddelt i Brev af 3die Oktbr. 1867 og lyder saa:

«Den mig af Hr. Sundt oversendte Pistol er særdeles smukt og korrekt forarbeidet og staar saavel efter mit Skjøn som efter en erfaren Bøssemagers Erklæring fuldkommen ved Siden af, hvad der leveres fra Udlandets bedre Fabrikker.»

Det er maaske ikke ufornødent at tilføie, at jeg med dette ingenlunde tænker paa at opmuntre Nogen til at anlægge netop en Pistolfabrik i Faaberg. Det vilde vist ikke lønne sig. Men vel kan jeg mene, at naar der er saadanne Anlæg og saadan Tilbøielighed for en vis Art af Industri som her i Faaberg, saa er dermed i ialfald en af Betingelserne givet for samme Industries Udvikling.

Der har ikke paa langt nær været drevet saa meget paa Væving ved Lillehammer som omkring Gjøvik. Hos en velstaaende [164] Bondefamilie i Faaberg, hvis Husliv kan betragtes som et smukt Mønster paa god gammeldags Forsynlighed og Orden, saa jeg Døttrenes Dragkiste-Skuffer fuldpakkede af egenhændigt tilvirkede Dreiler og Bolstre, som engang skulle blive deres Brudeudstyr og i de Huse, hvor de komme hen, skulle vidne om den gode Opdragelse, de fik i Hjemmet. Men med Tanken om den Fattigdom, jeg hørte om i andre Huse, kom jeg til at tænke, at disse samme Bonde-Døttre skulde ikke havt mindre Ære af det, om de havde anvendt den samme Tid og Flid til at væve paa mere fabrikmæssig Maade og enten solgt Tusinder af Alen til Kjøbmændene eller vævet Kjøbmændenes Garn for Betaling. Der kunde blevet noget til Brudeudstyr ogsaa paa den Maade, og saadanne Exempler fra Bygdens bedste Huse kunde bidraget til, at der rundt omkring i Bygden blev tænkt mere paa at gjøre Tiden ud i Penge.

Som et Middel til dette Sidste blev der for nogle Aar siden gjort et Forsøg her i Egnen med at faa indført den forbedrede Vævstol, hvor Islætten slaaes ind med Fløiskyttel. Et Landhusholdnings-Selskab lod en tydsk Vævemester ved Navn Kopte reise om for at undervise i Brugen. I Gausdal, Nabobygd til Faaberg, hørte jeg lidt om dette. Tolv Piger havde benyttet sig af Anledningen til at lære; nogle af dem vare siden faldne fra; nogle andre derimod vare komne til, og ved mit Besøg i 1867 antog man, at der var en 20 Vævstole af det nye Slag i Gang. Men hvad er dette i en Bygd som Gausdal, med flere Hundrede Vævstole? Og hvoraf kommer det, at Fremgangen har været saa ringe? Nogle anførte denne kjedelige Grund, at der er saa liden Tanke og Fremskridtsaand blandt Folk; andre forklarede om visse smaa Vanskeligheder ved den nye Indretning, som jeg vel ikke fattede saa nøie. Mine Overveielser standsede ved dette, at man vel ikke fandt Grund nok til at gjøre Forandringen med Vævstolen, naar man fremdeles kun agtede at væve de faa Alen til eget Brug og ikke lagde an paa at væve til Salg; men hvorfor en Bygd som Gausdal ikke skulde staa sig paa at optage Væve-Industrien blandt sine Næringsveie eller at væve til Salg ligesaa vel [165] som Thoten, det fandt jeg at være et Spørgsmaal, som nok kræver længere Tids Ophold og meget nøie Kjendskab til alle Bygdens Forholde for at kunne besvares med Sikkerhed. Tilføie skal jeg kun, at jeg besøgte et Hus, hvor den nye Vævstol var i Gang, og hvor jeg med stor Fornøielse hørte Datteren fortælle om, hvad hun vov og hvad Udbytte hun havde af sit Arbeide og sin nette Kunst. Blandt andre Prøver af hendes Flid mindes jeg et stort Kastetørklæde vævet paa denne underlige Maade, at det bestod af dobbelt Væv.

c. Hamar-Egnen.

Det er hele Hedemarkens folkerige og vigtige Landskab, jeg under denne Overskrift vilde henlede Opmærksomheden paa.

Hedemarken er ofte nævnt i den sidste Tids Forhandlinger om Husmandsklassens Tilstande, og da jeg selv ovenfor (Side 131) lod falde nogle Ord om Husmandsarbeidets mislige Ordning, var det især Hedemarken, som foresvævede mig.

Jeg tør ikke netop paastaa, at Forholdet med Husmændene i sig selv er misligere her end paa flere andre Steder; men jeg maa anføre en Omstændighed, som dog kan skjærpe Tanken i den Retning, og det er den store Forskjel, som i industriel Henseende finder Sted mellem Vestsiden og Østsiden af Mjøsen, Gjøvik-Egnen og Hamar-Egnen.

Reiser man med Dampbaaden Mjøsen langs og betragter de vakkre Bygder, som ligge der utbredte for Blikket, faar man et stærkt Indtryk af, at forsaavidt som Folkelivet afhænger af Naturforholdene, maatte der være overmaade ens paa begge Sider. Men man skal ikke have opholdt sig i Egnen længe, før man erfarer, at saa livligt det er paa Thotens-Siden med den mangeartede Industri, saa dødt og stilt er det paa Hedemarks-Siden.n40

[166] Handelskarle paa Thoten og Vardal reise endog om og sælge sine Karder og Træskeer o. s. v. paa selve Hedemarken, og jeg har end ikke hørt nævne det ringeste Exempel paa, at der fra Hedemarken gjøres Gjengjæld med Udsendelse af noget Slags Produkter af den mandlige Husflid. Og Hedemarkens kvindelige Husflid rækker heller ikke stort med at virke Handelsvarer.

Man vil forstaa, at hvad jeg anfører, er ikke Resultatet af udtømmende Undersøgelser, men jeg kan dog sige, at jeg har spurgt adskilligt, og at det meste, jeg har faaet til Svar, er sørgelige Skildringer af, hvordan Tilstanden kan blive i en Bygd, naar Husfliden forsømmes.

Før i Tiden blev der dyrket Lin, og der blev spundet og vævet i hvert Hus; men dette forandredes, da Bomulden kom, ganske saaledes som allerede fortalt om Trykstad ovenfor. Men medens Husfliden paa Thoten optog Bomulden og virkede af den meget mere end af Linen før, blev den samme Flid heller lammet paa Hedemarken, og dermed kom Arbeidsløshed og Nød i mange Huse.

Jeg kan fortælle Exempler.

En Dame, som bor paa Hedemarken og i en Række af Aar har deltaget i veldædige Bestræbelser for Arbeidsklassen, prøvede paa at afhjælpe Arbeidsnøden i Husene ved at indføre det Arbeide at binde Sildegarn, som da skulde sendes til Vestlandet og sælges der. Hun skaffede sig Hampegarn og maatte først selv lære at binde, indbød saa fattige Kvinder til at komme og lære hos hende, og der kom, selv saadanne, som, havde en hel Mil at gaa, og de satte sig i Lære og holdt taalmodig ud, skjønt de i førstningen ikke tjente mere end 2–3 Skilling Dagen paa egen Kost og efter længere Tids Øvelse ikke drev det til mere end 6. Men selv denne tarvelige Fortjeneste [167] skulde det ikke lykkes at skaffe disse Mennesker i Længden, da det viste sig, at trods den lave Arbeidslon (2 Alen) blev dog Garnene for dyre og maatte sælges med Tab, saa Foretagendet maatte opgives – Noget, man ikke undres over, naar man kjender til, hvorledes Garntilvirkningen drives i selve Kystegnene (se ovenfor Side 72).

Den samme Dame har havt den Godhed at meddele mig en udførlig skriftlig Beretning om den kvindelige Husflid paa Hedemarken. Det heder her blandt Andet:

«Efter gammel Taxt betales for at strikke et Par Fruentimmerstrømper 12 til 16, store Mandsstrømper 20 til 24; nu betales vistnok lidt mere, men Fortjenesten bliver endda overordentlig ringe i Forhold til den Tid, de anvende derpaa. Korte Mandsstrømper frembydes imidlertid til Salg for 30 til 36, Vanter til Voxne for 16 til 24 – hvor bliver saa Arbeidsløn for Spinding og Strikning af? Naar man regner 1 Mark Garn til et Par Strømper, saa maa man dertil have mindst 1¼ Mark Uld, da den svinder betydelig ind ved Spinding og Vask; beregner man Ulden efter den for god Uld almindelige Pris 24 pr. Mark, saa udgjør det 30; sælges nu Strømperne for 36, har man 6 tilovers som Arbeidsløn for Karding, Spinding, Tvinding og Strikning, ialt flere Dages Arbeide. Vælger man simplere Uld, saa faar man den vel billigere, men taber ogsaa mere ved Indsvindingen end her opgivet.»

Som overalt i Landet, saaledes er det ogsaa her, at en Spinderske kun holder en ringe Dagløn. Men intetsteds fra har jeg faaet en saa nøiagtig Opgave derover som i hine Meddelelser, og jeg gjengiver derfor Opgaven, saaledes:

[168] Og selv denne ringe Fortjeneste, tilføies der, er meget ofte ikke at erholde, saa fattige Koner kunne tigge og bede om «Spaanaa» som om en Velgjerning. Forøvrigt stiller Forholdet sig som oftest noget gunstigere end ovenfor opgivet, da Arbeidet gjerne betales med Varer, som leveres efter gammel Taxi og altsaa billigere end Dagens Priser.

Bedre lønner det sig at væve. En lignende Opgave over, hvad en almindelig Væver (upaatvivlelig med Haand-Skyttel) kan vinde, lyder saa:

Til hvad denne Dame har meddelt, kan jeg føie et fra en ganske anden Kilde hentet Exempel.

Oppe i Brottum, det nordligste Sogn paa Hedemarken, nær Lillehammer, har man let for at faa kjøbt Uld fra Gausdal – af den Uld, som Gausdals Handelskarle have at salge, da de kjøbe op Faar langt nord i Gudbrandsdalen og havne dem i Hjembygdens Sætermarker og slagte om Høsten. Nu vel, i Brottum har dette givet Anledning til en liden Industri med at virke til Salg en Del simpelt Uldtøi, og herfra er der i en Række af Aar kommet en Del ustampet Vadmel, som bruges i Hovedarsenalet paa Akershus – til Kanonkarduser. Ved Godhed af Arsenalets Sekretær kan jeg oplyse, at en Handelsmand fra Egnen ved Navn A. Kindlihagen efter Leverancekontrakter har leveret:

Ifølge en Kontrakt, som jeg har seet, skulde Tøiet være mindst 30 Tømmer bredt, leveres inden den og den Tid, være af god Bonitet og skikket for fin Bestemmelse o. s. v.

[169] Dette har jeg omtalt saa omstændeligt af den Grund, at jeg har fundet Leilighed til at anstille en overmaade interessant Sammenligning.

I indeværende Aar har nemlig en Fabrik i Christiania paataget sig Leverance til Arsenalet af netop samme Slags Tøi og til samme Pris. Fabrikken arbeider med en Karde- og Spindemaskine, der drives med Damp, og med Haandkrafts-Vævstole. Saa lav var Prisen, at det maatte anses som et Forsøg, om det virkelig kunde gaa an at konkurrere med den Hedemarkiske Husflid, og Hr. Køkeritz, en af Fabrikkens Eiere, har havt den Godhed at oplyse mig om Udfaldet. Ulden er kjøbt paa billigste Marked, i Udlandet (Omkostningerne med at faa den hjem beløbe sig til høist 1 Skill. Skaalpundet), Spindemaskinen arbeider naturligvis overmaade billigt, og ved Vævingen, hvor der overalt er lagt an paa Hurtighed, blev der ved dette Forsøg iagttaget særdeles Sparsomhed, saa der sørgedes for, at Tøiet nok skulde blive lige saa tæt og godt som den fremlagte Prøve af det Hedemarkiske, men heller ikke bedre. Det færdige Tøi kom Fabrikken paa 24 Alnen, det skulde leveres for 26, og der blev altsaa en Fortjeneste af kun 2 for baade Uldkjøb og Spinding og Væving. Gaa vi nu ud fra, at den Hedemarkiske Opkjøber ogsaa har havt 2 for sit Bryderi tilligemed Førselsudgifter, saa har altsaa den bondemæssige Husflid leveret Produktet for netop samme Pris som det koster Fabrikken, og Hr. Køkeritz, som altsaa praktisk har anstillet Sammenligningen, er af den Mening, at om Bønderne kunde og vilde regne og f. Ex. lægge Mærke til Uldens Indsvinding under Behandlingen, saa skulde de finde, at med alt deres forresten saa rosværdige Stræv have de kanske heller havt ligefrem Tab.

Imod denne Slutning synes mig dog at kunne bemærkes, at Husfliden jo – forudsat at Uldprisen har været lige – har indvundet et Beløb, som svarer til Fabrikkens Udlæg 1) for Stenkul til Dampmaskinen, som drev Karde- og Spindemaskinerne, 2) for Renter af Fabrikkens hele Anlægskapital, og 3) for Løn til de Folk, som styrete Maskinerne og som sad i [170] Vævstolen. Men det skjønnes nok derhos, at med Husflidens langsommere Arbeide har Bondefamilien rimeligvis kun faaet yderst liden Betaling for Tiden, og det skulde være artigt fra selve Bygden at faa oplyst, om der ikke er Exempler paa, at en og anden Familie har vundet noget mere ved at lægge større Kunst i Arbeidet og forædle Ulden til Tøier af en høiere Rang og større Værdi, til saadanne hel- og halvuldne farvede Tøier, som bruges til Sommerfrakker, Damekaaber o. s. v.

5. I det Throndhjemske

Lignende Tilfælde, hvor det kan se ud, som at Husfliden savner Beregningens Veiledning og fører til Tab, har jeg oftere hørt om, f. Ex. fra det Throndhjemske. Min Hjemmelsmand her er en Slægtning af mig, Hr. I. L. Sundt, der som Handelsreisende først og siden som Fabrikant (han er Eier af den ovenfor omtalte Fyrstikfabrik i Nitedalen) har staaet i mangeaarig Forbindelse med Industrien og nødvendigvis ofte er kommet til at tænke over, Husflidens Kaar.

Istedetfor at gjengive hans mundtlige Beretning med mine Ord, anmodede jeg ham om tillige at give mig sin Fremstilling skriftlig, og denne meddeler jeg igjen her:

«Som Reisende for «Sellegrods Væveri» pr. Farsund, der fabrikerede Bomuldslærreder, havde jeg i Aarene 1851 til 1857 Anledning til at blive bekjendt med den dengang i denne Retning existerende Husflid rundt om i Landet, forsaavidt Produktet var Gjenstand for Afsætning til Byerne. Bomuldsvæverierne havde nemlig at bekjæmpe, ikke alene den udenlandske (engelske) Konkurrence, men ogsaa en, saa ringe den end ved første Øiekast syntes, dog for de daværende Forholde temmelig betydelig Konkurrence med de mangfoldige Haandstole, som vare igang, og hvoraf en stor Del afgav Lærred til Salg.»

«Navnlig var denne Konkurrence mærkbar i Throndhjem, fra hvis tilgrændsende Bygdern41 en stadig Forsyning fandt [171] Sted, der vel ikke paa langt nær tilfredsstillede det stedse stigende Behov, men dog i ikke liden Grad hindrede Afsætningen af det maskinvævede Lærred. Saalænge Tolden paa Lærred var uforholdsmæssig høi i Forhold til Tolden paa Garn, var herpaa intet at sige, da Differencen mellem Garnpriserne og Lærredspriserne afgav en rimelig Væverløn, hvortil kom, at det haandvævede Lærred endnu dengang blev foretrukket for det maskinvævede og vel undertiden ogsaa blev høiere betalt. Men efterhaanden som Tolden paa Lærred gik ned, og samtidig dermed Konkurrencen mellem Væverierne indbyrdes yderligere trykkede Priserne, udjevnedes Forskjellen mellem Garn og Lærred saaledes, at i de sidste Aar af min Reise var Prisen paa en Pakke Garn i Throndhjem, i Utsalg i Boutik, lige med Prisen for dens Vægt Lærred. Der blev altsaa for Husfliden Intet tilovers for Vævingen, da Materialet altid blev kjøbt i Smaat og til høie Detailpriser. Jeg var ofte tilstede ved de Handlendes Kjøb af disse haandvævede Lærreder, og fandt ved Veining af Varerne, at i mange Tilfælde kostede Garnet mere, end den færdige Vare blev udbragt til.»

«Og dog gav Husfliden ikke tabt! Den indskrænkedes vel noget, men lige til 1857 – og da havde den arbeidet med Tab i 3 à 4 Aar – falbødes i Throndhjem de haandvævede Lærreder ved Siden af og til samme Priser som de maskinvævede. – Kunde de Folk ikke regne? Det synes utænkeligt, at de ikke skulde være komne underveir med, at Vævingen bragte dem Tab istedetfor Fortjeneste, eller at den ialfald ikke gav Noget for Arbeidet. At de ikke destomindre vedbleve at væve, bibragte mig den Forestilling, at der i de Trakter maatte være en besynderlig Trang til Beskjæftigelse tilstede, og denne Forestilling bestyrkedes senere ved den Kjendsgjerning, at medens Sellegrods Væveri maatte nedlægges, og et Par andre større Væverier maatte forandre sin Produktion til koulørte Tøier, fordi Bomuldslærred ikke længer lønnede sig, vedbleve Haandstolene i det Throndhjemske at væve sine Bomuldslærreder og skulle (min personlige Erfaring gaar kun til 1857, da jeg ikke senere har været i Throndhjem) [172] kun meget langsomt, og navnlig først efterat den amerikanske Krig gjorde Vævingen af Bomuldslærreder næsten umulig og ialfald indskrænkede Konsumtionen, være gaaet over til Væving af Linlærreder.»

Saa vidt Meddeleren.

«Kunde de Folk ikke regne?» Jeg fortsætter og udvider hin Gisning om en «besynderlig Trang til Beskjæftigelse» i Bondefamilierne, idet jeg siger saa:

De Vilde vel ikke tro og kunde sagtens ikke forstaa, at det virkelig ikke skulde lønne sig at arbeide og være flittig; de holdt fast ved det Haab, at om de vare blevne skuffede med Hensyn til Lønnen baade en Gang og flere Gange, saa maatte det dog være en Overgang. Rimeligvis have de ikke just regnet fint og skarpt, ikke ganske efter Regnebogen eller strengt kjøbmandsmæssigt; Almuesfolk Pleie ikke have sin Styrke deri, om de end ikke staa saa langt tilbage, som Mange mene; og saa underligt det synes, har dette kanske netop været hine Væverskers Lykke; thi om de havde seet med tydelige Tal, at de tabte ligefrem i Penge ved at sælge Væven for mindre end Garnet kostede dem, da kunde det snarere hændt, at Haabet og Udholdenheden havde svigtet dem, og da var Tabet blevet fuldstændigt og Nederlaget uopretteligt. Hvad mener jeg med dette? Havde de sluttet med Væve-Industrien, fordi den ikke lønnede sig for Øieblikket, saa havde de tabt den Arbeids-Vane og Arbeids-Færdighed, som de nu engang med mange Aars Stræv havde erhvervet sig – en Vane og en Færdighed saa overveiende vigtig og saa betydningsfuld for den hele Fremtid, at det havde mindre at sige, om de for en Tid maatte arbeide uden Penge-Løn eller vel endog med noget Tab i Penge.

Netop det samme gjøre jo Fabrik-Eiere stundom, disse store Fabrikanter og anerkjendte Regnemestere. Saaledes kunne Tidernes Gunst forandre sig, at den Bedrift, som hidtil var saa fordelagtig, ikke længer bærer sig, og Fabrik-Eieren beregner paa Skillingen det daglige Tab; men endda holder han det gaaende, saa længe han paa nogen Maade kan eller tør vove det, Maaned efter Maaned. Hvorfor? Ikke blot af Deltagelse [173] for Arbeiderne, som med Bedrøvelse maatte se sig om efter nyt Arbeide og Levebrød her og der, men ogsaa af den kloge Beregning, at naar han efter den ulykkelige Tids Udløb atter skulde optage Bedriften, saa havde han tabt sin arbeidsvante og opøvede Stok af Arbeidere, og han veed af Erfaring, hvad Møie og Bekostning der skal til for at oprette det Tab.

Jeg mener nok, at Sammenligningen holder Stik, kun at naar en Almue under saadan Arbeids-Usikkerhed viser lignende Utholdenhed som den dristigt, spekulerende Fabrik-Herre, saa er den ikke saa heldig som denne at have et enkelt Regnestykke og en bestemt Plan at støtte sig til, man maa mere dunkelt eller ligesom instinktmæssig rette sig efter den Sum af Erfaringer og Facit af Overveielser, som danner sig under Samarbeidet af en hel Befolknings Hoveder og mange Sind.

«Nei, nei, ville Mange sige; dette er og bliver dog en slet Beregning og en stor Feil. Naar en vis Art af Husflid ikke længer lønner sig, saa skulde Almuen slaa ind paa en anden Bedrift, som lønner sig bedre.» Ja, naturligvis. Men dette er lettere sagt end gjort. Jo mere man lægger Mærke til, hvordan det har sig i Verden, jo nøiere man tænker over Arbeidets Væsen og sætter sig ind i Arbeiderens Kaar, desto mere skal man sande, at det er vanskeligt og maa gaa sent for en Befolkning at komme over fra en Kunst og Haandtering til en anden. Der maa ialfald først findes en ny Husflidsgren, som kunde have Udsigt til at trives, – og indtil den Tid (men selv med megen Søgen og Leden kan det være en god Stund, inden Fundet gjøres), gjælder det fremfor Alt, at Folket ikke opgiver Arbeidsvanens Klenodie, men for sammes Skyld fortsætter taalmodig med det gamle Arbeide.n42

[174] Jeg mener, at dette maa være en af de Love, som herske i Arbeidets Verden og allertydeligst inden Husflidens Kreds. Grundloven er jo: «I dit Ansigts Sved skal du æde dit Brød», og om det hænder, at der i Anstrængelsens Sved blander sig noget af Angestens – Angest over, at det kanske ikke vil lønne sig med det Arbeide, man for Øieblikket har forhaanden –, saa skal det vist ikke skade; saadan Angest vil vække Tanken i Retning af at søge og lede efter nogen hensigtsmæssigere Arbeidsmaade eller fordelagtigere Bedrift.

Men hvorledes det end har sig med disse Ting, eller fordi jeg har fundet Grund til at fremsætte hine Formodninger og Betragtninger, saa er jeg glad ved at kunne tilføie nogle fra en enkelt af de Ind-Thrønderske Bygder erholdte Oplysninger, som vidne vakkert om Befolkningens Flid.

I Levanger Landsogn – saa har en der boende Mand, Hr. Skolelærer Sæchnan, meddelt mig – kan man hele Vinteren igjennem se Kvinderne ved Spinderokken alt fra Kl. 4–5 om Morgen indtil Daggry eller den Tid, da Fjøsstellet og det almindelige Husstel lægger Beslag paa dem, og fra Kl. 4–5 om Aftenen sidde de igjen ved Rokken. Efter Aftensmaaltidet har Tjenestepigen gjerne noget Arbeide for sig selv, og ofte sidder hun oppe dermed til Kl. 10–11; men Husmoderen selv er dog gjerne den første oppe om Morgenen og sidste til Sengs om Aftenen. Denne rosværdige Skik, siger Meddeleren, hersker saa vel blandt den mindre som den mere formuende Del af Befolkningen. Om Vaaren ordner Husmoderen og bestemmer, hvor meget der skal væves af hvert-Slags, [175] klipper siden af til hver Person og sætter sine Piger til at sy Linneder o. s. v. Kun til Stadsklæder og til Mandfolkklæder hentes Sypige og Skrædder.

Det regnes, at en Trediedel af Befolkningen eller en 800 Mennesker, d. e. den kvindelige Befolkning med samt Pigebørnene saa langt ned som til 10 Aars Alderen, er til sine Aarstider sysselsat med at virke Klæder til Husenes Behov, og at Udbyttet af Aarets Flid er:

Næsten alt Garn farves, hjemme, og Sømmen udføres som sagt for en stor Del af Husets Kvinder.

For en Snes Aar siden indførtes den Kunst at væve Dreil samt mønstrede Sengetepper. En Mand fra Throndhjems Arbeidsanstalt var herinde for at lære op en Del Piger. Ved den Leilighed blev en 30 Dreils-Vævstole forfærdigede for Bygden og af Bygdens egne Folk. Den ovennævnte Meddeler deltog i dette Arbeide, gjorde flere Vævstole, bistod ved Undervisningen og udgav i Trykken en Veiledning i Vævekunsten – en Iver, for hvilken han af Videnskabs-Selskabet i Throndhjem paaskjønnedes med en Præmie af 10 Spd.

Ligesom Kvinderne siges ogsaa Mændene her i Bygden at sætte sin Ære i at være selvhjulpne med de Ting, som det falder dem til at sørge for – alskens Gaardsredskab og Bohave af Træ og Jern, deriblandt Karioler og Gigger og Slæder. Hos Enkelte gaar naturligvis Husfliden for eget Behov over til Haandværk i Andres Tjeneste, og det mekaniske Talent øver sig i at bygge Treskemaskiner o. s. v. En Mand har paa et Par Aars Tid leverer omtrent 80 Haandsaamaskiner for Bredsaaning, efter amerikansk Opsindelse; omtr. 70 af [176] dem vare bestilte af Amtets Landhusholdnings-Selskab. Prisen skal have været 5 Spd. Stykket.

VII. En vinskibelig Bygd

Det er Gjæsdals Sogn af Jæderens Provsti, jeg vover at fremstille under denne meget sigende Overskrift, og den udførlige Beretning, jeg har at meddele, vidner dobbelt fordelagtigt om den lille Bygd derved, at den er forfattet af en af Bygdens egne Sønner, Gaardmandssønen og Soldaten Gabriel Edland, som i Løbet af Vinteren 1865–66 samlede de mange Opgaver sammen og derefter udarbeidede sin Fremstilling under et Ophold i Garnisonen i Christianssand, hvor han var indkommanderet. At han hører til en virkelig slet og ret Bonde-Familie, det vil Læseren kunne se af selve hans Skrift, hvor han viser sig at være en af dem, som følge den i nogle Bygder brugelige Skik at tiltale En og Hver med det ligefremme og fortrolige «Du».

For jeg meddeler Skriftet om Gjæsdal, turde det ikke være af Veien at belyse Omgivelserne lidt eller at berøre Husflidens Forholde i Nabobygderne, og det saa meget mere, som jeg ikke har fundet Anledning til at omtale denne interessante Egn tidligere. Skjønt nemlig Jæderen ligger ved Kysten, blev det dog ikke medtaget i Kystbygderne, da Stellet og Næringen mere er som i Indlandet; og skjønt her for det Meste er fladt Land, blev det heller ikke medtaget under Fladbygderne, da Livet i saa mange Stykker stikker sig anderledes end i de andre Bygdelag, som jeg omtalte under dette Navn.

Jæderen har sit Navn (i selve Egnen siger man Jæren) deraf, at dets smale, langstrakte Fladland stikker saa mærkelig af mod det høie Land indenfor, at det ser ud, som om der var lagt til Smykke omkring dette en Rand eller Bord (Oldnorsk jaðarr, Bygdemaal Jar, Jair, Jær). Paa den ene Side ser altsaa Jæderboen ud imod Havet, paa den anden op imod Heierne eller Fjeldhøiderne. Og inde mellem disse ligge de smaa Dalfører, som Gjæsdalens Sogn bestaar af. Dette [177] er Annex-Sogn til Ly Præstegjeld, hvis Hovedsogn ligger paa det flade eller egentlige Jæderen.

Som i hele Stavanger Amt, hvortil Jæderen hører, udmærker Landbruget i disse Bygder sig ved sit store Faarehold. Her er store skovbare Heier og Lyngmoer, som ikke kunne bruges til noget bedre end til Havnegang for Faarene, og Klimatets Mildhed gjør, at Faarene kunne gaa ude og nære sig selv mest hele Vinteren. Her falder altsaa en Mængde Uld, mere end til eget Behov, og at tilvirke denne er en betydelig Husflids-Syssel og Indtægtskilde. Og faa har det vist været fra gammel Tid.

For at skaffe Kvinderne Tid til at vinde over al denne Spinden og Væven, have Mændene tildels maattet vænne sig til at udføre en Del Arbeider, som vi ellers her til Lands ere vante til at betragte som Kvindernes. Paa mange Steder have selve Husbønderne overtaget en større eller mindre Del af Fjøsarbeidet; om adskillige blev det sagt, at de «vandle og give og grave fra», om nogle faa desuden, at de «brønde» tillige.

Imidlertid kan der dog opdages nogen Forskjel med Hensyn til Væve-Industrien i de forskjellige Sogne eller mindre Bygder, og det nøiagtig i Overensstemmelse med disses noget ulige Natur-Omstændigheder.

I Gjæsdal er nok Faareholdet størst, og her have Kvinderne fuldt op at gjøre med at tilvirke Ulden alene. I Sogne som Time og Klep paa det flade Jæderen, hvor Uldmængden ikke er saa stor, have Kvinderne kunnet række at gjøre mere, og de have derfor øget Vævingen, før i Tiden ved at kjøbe og spinde Lin, i de senere Aar ved at kjøbe Bomuldsgarn, som de væve sammen med Uldgarnet til halvuldent Tøi eller Stof, som man her siger (Værken), dels hvidt, dels rudet og stribet. Og i Haalands Sogn, hvor Uldmængden i endnu mindre Grad svarer til Antallet af ledige Hænder, har man gaaet videre i samme Retning og ved Siden af Vadmel og egentligt Stof udfyldt Tiden med at væve op en Del Tøi af lutter Bomuld, dels simpelt hvidt Lærred, dels det saakaldte Bomulds-Stof eller kulørede Bomuldstøi.

[178] Og af alle disse Sorter virkes der, som sagt, mere end til Bygdernes eget Behov, saa at Væv fra Jæderen danner en Hoved-Gjenstand blandt de Varer, som falbydes paa Stavanger Marked. Hvorledes Folket er kommet i Tour med denne Industri, det skjønnes kanske allerbedst deraf, at under Arbeidet gjøres stadig og stor Forskjel paa den Væv, som virkes til Familiens eget Brug, og den, som skal være til Salg. Sælge-Vadmelet og Sælge-Stoffet er ringere, af en Mellemsort Uldn43 og af en saa fin spundet Traad, at Væven nok kan være tæt og se Pen ud, men dog er tynd og lidet stærk. Lang Erfaring har nemlig lært Almuen, at skulle de staa sig paa Handelen, saa maa det være paa den Maade, at de med planmæssig Flid virke Uldpundet ud til det størst mulige Alenmaal.

Hvad Vadmelet angaar, vises saadan Flid og Kunst naturligvis mest i de Bygder, hvor der er mest Faar og altsaa mest Sælgevadmel; derfor sagde en Fremskridtsbonde i Klep, som havde brudt overtvært med den gamle Brugsmaade og ikke selv holdt Faar, at vil man have godt Slids-Vadmel, saa skal man vende sig ikke til Gjæsdal, hvor der væves saa meget, men til Haaland, hvor det mere er som en Undtagelse, at man har Uld tilovers til Sælge-Vadmel.

Som et andet Mærke paa, at denne og anden Husflidssyssel har været drevet med Flid og Iver, kan jeg anføre en liden Bemærkning, jeg hørte i Klep om Arbeids-Tiden. Den gamle Dagsorden om Vinteren var den, at man stod op Kl. 6 om Morgenen og holdt paa til Kl. 10 om Aftenen; men dette har i nogle Huse forandret sig derhen, at man først begynder med Dagslys og saa strækker Arbeidet længer ud paa Aftenen, baade til Kl. 11 og 12. Man fandt nemlig, at skulde der arbeides før Dag om Morgenen, maatte der brændes Lys paa flere Steder paa en Gang, i Fjøs, Kjøkken, Stue, medens det om Aftenen faldt faaledes til, at baade Karlfolk og Kvindfolk sad sammen i Stuen og kunde være hjulpne med et eneste Lys.

[179] Men det bedste Bevis paa Væve-Industriens forholdsvis store Udvikling er endnu dette, at paa det flade Jæderen begynder nu den Mening at trænge igjennem, at det endog er gaaet vel vidt, og og at Industrien heller bør indskrænkes. Dels er det ikke frit for, at Husets Døttre og Tjenestepiger blive forvænnede ved det fine og pyntelige og ligesom fornemmere Ind-Arbeide, saa de ikke gaa med samme Villighed som før til det grove Ud-Arbeide, i Fjøset og paa Marken, dels og fornemmelig tror man at have fundet, at ved mere omhyggeligt og grundigt Jordbrug og Kreaturstel bliver der mere lønnende Arbeide for alle Hænder eller mindre Tid tilovers for Husflidens Bi-Syssel. Herhid hører ogsaa den Bemærkning, at det tager heller af med Karlfolkenes Kveldsarbeide (Skolapping o. s. v.), og det, som man sagde, af den Grund, at formedelst den raskere Drift med det egentlige Dagsarbeid, ude paa Marken nu mod før er man mindre skikket til at sidde med saadant smaat Pusleri, naar man kommer ind i den varme Stue.n44

Hvorledes det kan gaa ganske naturligt til og være aldeles rigtigt, at Husflidens Bi-Sysler ligesom trække sig tilbage, naar Gaardsbrugets Hovedbedrift træder i Forgrunden og øves med større og større Omtanke og Kraft, det vil blive mere anskuelig, ved et enkelt Exempel paa Jædersk Gaardsbrug.

Under Samtale med Garman Grude i Klep fik jeg opfanget følgende Oversigt over Fremskridt i hans og hans Faders Ingebret Grudes Brug:

- 1821 fik den Gamle en Gaardpart af Grude efter sin Fader.

- 1827 kjøbte han en anden Part til.

- 1828 kom den første Plov til Gaarden. Indtil den Tid spadet.

- 1829-30: Udskiftning af Fællesskabet.

- 1831–34: Arbeide med at udrydde Sten af den gamle Ager (som dermed svækkedes for en Tid) og med at «løe gjerdet» (sætte Stengjærder) i Indmarken, mod Naboerne.

- [180] 1834 begyndt at tage op ny Ager og holdt paa dermed i fem Aar;

- 1838 lagt første Gang gammel Ager ud til Eng, omtrent to Maal.

- 1841 begyndt med at løe Gjærde i Udmarken. Ialt løede Ingebret over en Mil Gjærde.n45

- 1842 brød Ingebret op det Engstykke, han havde lagt igjen i 1838, og nu fik man første Gang i Klep se det Syn, at det kunde gaa an at saa Havre uden at gjødsle og endda faa god Afgrøde. Siden fortsattes med at lægge igjen Ager, dog endnu mest i udpinet Tilstand og uden isaaet Græsfrø.

- 1848 eller 49 kjøbte Garman første Gang Græsfrø. Før den Tid var der kun uddelt nogle af Sogneselskabet hist og her, og det var endnu kun hændelsesvis, at det var at faa tilkjøbs. Men siden er der bleven regelmæssig og betydelig Handel med Græsfrø.

- 1858 begyndt med Melkeregnskab.

- 1862 begyndt med at dyrke Grønfoder til Kreaturene samt med Vinterfoderets Selvophedning, og hvad Virkning dette har havt paa Melkeudbyttet, vil sees af følgende Uddrag af Melkeregnskabet:

- 1858, 8 Kjør, 7958 Potter.

- 1859, 8 – 7244 –

- 1860, (Opgave mangler).

- 1861, 8 Kjør, 7855 Potter.

- 1862, 8 – 9059 –

- [181] 1863, 9 Kjør, 11,863 Potter.

- 1864, 9 – 13,187

- 1865, 9 – 11,927

- 1865, det gamle Fjøs nedrevet og et nyt, af Sten, opsat. Naar Kreaturene denne Sommer skulde have sit Grønfoder, maatte de sættes ind i Høløen og bindes der, og de fik i det Hele taget ikke sit tilvante og rette Stel, hvilket er Aarsagen til, at Melken minkede det Aar.

Uden Aarstal kan jeg endelig anføre, at for ikke længe siden har Gaarden faaet sin Treskemaskine (i 1866 var der en 40 ialt i Kleps Præstegjeld, deraf nogle flytbare), samt at i de allersidste Aar har Garman Grude gjort adskillige Forsøg med Træplantninger.

Paa lignende Maade som med Gaardsbruget har det ogsaa i de sidste 20–30 Aar gaaet fremad, med Husebygninger, med Renligheds-Stel, med Madstel. Den ene Forbedring har ført til den anden. Fremskridt i et Stykke har gjort det lettere at fyldestgjøre større Fordringer i et andet, der er blevet mere at gjøre baade for Tanken og for Haanden, og der er bleven gjort mere og mere.

Under al denne Udvikling har ogsaa selve den kvindelige Husflid gaaet fremad saaledes, at der til eget Brug udføres kunstigere og smukkere Arbeider, noget, hvortil forbedrede Indretninger med Vævstolen have bidraget Sit. Saaledes væves der ialfald i et Hus store Uldtørklæder med Fryndser paa alle fire Sider, Noget, som de Kyndige ville forstaa ikke vel kan gjøres uden særegne Indretninger. Men samtidig med at man har faaet Smag paa og Evne til at forsyne sig selv med bedre Klædningsvarer, har man som sagt i Klep og andre Sogne paa det egentlige eller flade Jæderen begyndt at finde, at man kan anvende Tiden bedre end til at virke Tøier til Salgs, nemlig med omhyggeligere Udførelse af alle de Arbeider, som Gaardsbruget medfører.

Men heri ligger tillige Forklaring til, at der i det Hele taget synes at være mere af alskens Husflids-Syssel oppe i [182] Gjæsdal end paa det flade Jæderen. Hist er det nemlig mere smaat om Jord end her.

Efter denne Sammenligning skal jeg endnu kun med et Par Ord berøre Ligheden og Uligheden mellem Gjæsdal og dens østlige Nabobygd Birkrim, der hører til det saakaldte Dalernes Distrikt. Naturforholdene synes at være saa temmelig ens, men der er nok en ikke ringe Ulighed i Folkelivet i det Hele, og navnlig er der den Besynderlighed, som det ikke har lykkedes mig at faa rigtig Grund i, at medens Gjæsdal virker sit Overskud af Uld til simpelt eller hvidt Vadmel (som nok mest kjøbes op paa Stavanger Marked for at føres til Bergen og derfra sælges videre alt til Nordlandene og Finmarken), saa virker Birkrim sin Uld op paa en Maade, som kræver mere Arbeide, nemlig til Spød, som det her kaldes d. e. Strømper og Nattrøier, (som sælges hele Østlandet over og selv i Christiania Butikker).n46

I indeværende Aar (1867) har den nævnte Gabriel Edland gjort et Par Toure her ind til Christiania for at gjøre sig bekjendt med Karde- og Spinde-Maskiners Brug. Jeg talte daglig med ham, og jeg delte hans Ønske og Haab om, at det skulde lykkes (Udfaldet er mig endnu ukjendt) at faa dannet et Aktieselskab af Sambygdinger for at faa et mekanisk Spinderi oprettet i Gjæsdal. Men ved samme Leilighed maatte jeg idelig tænke paa, at Birkrim kanske ligeledes skulde staa sig godt paa at faa sig baade et stort Spinderi og flere smaa Strømpevævemaskiner.

Ved hint Samvær med Gabriel fik jeg nogle smaa Tillæg til hans Skrift, som jeg har tilføiet i Anmærkninger. Hertil skal jeg endvidere føie den Bemærkning, at som jeg af dette [183] Skrift faar en paalidelig og udførlig Oplysning om Folkets store Flid, saa har jeg ved gjentagne personlige Besøg i Bygden faaet et særdeles behageligt Indtryk af Livet i det Hele. Jeg tror at kunne sige, at dette Bygdefolk udmærker sig ved Tænksomhed, Dannelse og Pyntelighed, og jeg kunde omtale enkelte aldeles udmærkede Exempler paa gjennem-hæderlig Tanke- og Handlemaade. Nogle af mine kjæreste Erindringer fra mine mange-aarige Reiser i Norge ere gjemte i Gjæsdals Afdale.

Med dette Forordn47 meddeler jeg nu den omtalte

Beskrivelse af Husfliden i Gjæsdal.

«Efter Opfordring, ifølge Dit udstedte Cirkulære til at samle Oplysninger om Husfliden i Norge,n48 skal jeg herved meddele Følgende om Gjæsdals Sogn.»

«Husflidsarbeide er en temmelig udbredt Syssel inden denne Bygd og drives baade til Salg og til eget Behov. De Materialier, som Bygden selv er i Besiddelse af, og som er Gjenstand for dette Arbeide, er helst Uld, Huder og Skind samt smaa Skov, især Birk og Eg; og saadant, som maa kjøbes, er Jern, Huder, Træmaterialier og Kul (Stenkul og Torvkul).»

«Arbeidet med Uld er mest udbredt og drives i hvert Hus. Naar undtages Madlavning og Kreaturstel er det Husets [184] Kvindfolks hovedsageligste Syssel det halve Aar, fra Oktober til April, at spinde og væve, og paa flere Steder tillige i det andet Halvaar mellem Onnetiderne. En flink Pige karder og spinder 1 M Uld til fin Traad pr. Dag. Regnet efter almindelige Leie-Priser paa den Aarstid (naar man har et Fruentimmer i Dagløn) bliver Udgiften 4 til Dagløn og 8 for Kost, tilsammen 12 pr. M. For Vævning, der somme Steder leies bort, regnes 1 pr. Alen og for Stampning ½ pr. Alen. Af 1 M Uld faaes 1¼ Alen stampet Vadmel, hvortil der efter ovenstaaende Beregning medgaar 14 i Arbeidsløn. Priserne paa Ulden have varieret meget, men med stadig Stigning fra 14 pr. M, som den var for 20 Aar siden, til 20 pr. M, som den er for Nærværende, og maaske oftere mere. Vadmelspriserne har da ogsaa varieret i samme Forhold, og er nu en middels Pris 30 pr. Alen.n49 Dette bliver for hver M Uld 37½, altsaa 3½ i Gevinst ved at lade den omsætte til Vadmel. Men dette er dog ikke den almindelige Beregning for Spindingen. Husmands-, Folge- eller Gaardmands-Koner, der have lidet eller ingen Uld, samt ogsaa enkelte Piger, der ikke længer søger Tjeneste, spinder for Andre paa egen Kost, men faar da ikke mere end 8 pr. M. Beregnet derefter, som jo ogsaa er det Almindelige, tilfalder der Eieren 4 til, altsaa 7½ i ren Gevinst ved Omsætningen. Aarsagen til denne lave Regning for Kvindernes Arbeide maa vist helst ligge i den lave Løn, som en Tjenestepige har, nemlig 10 à 12 Spd. og Sko, eller nogle Daler og nogle Alen Vadmel til Klæder, hvilken Løn mest bliver betragtet som optjent med Sommer-Arbeidet, saa Pigen om Vinteren kan regnes at tjene alene for Kosten. Dertil kommer ogsaa, at Børn og gamle Folk, hvor der er saadanne, hjælpe til med at karde, vinde Sneller og spole, hvilket ogsaa paa samme Steder gjøres af voxne Mand, især i Vinter-Aftener.»

[185] «Den Uld, som saaledes bliver omsat til Vadmel, kan anslaaes til 1 daglig i hvert Familie-Hus, hvilket bliver 6 paa Halvaaret. Her i Sognet er ialt mellem 120 og 130 Gaardmænd. Vel have ikke alle disse hverken saa megen Uld eller saa mange Spindere; men saa er her flere Husmands og Følgekoner, som spinder for Andre endog hele Aaret, hvorfor jeg sætter Tallet af saadanne Familie-Hus til 133. Og 6 X 133 = 798 eller med et rundt Tal 800 Uld. Af hvert faaes 30 Alen Vadmel, altsaa 30 X 800 = 24,000 Alen Vadmel. Deraf antages at blive anvendt til eget Forbrug høist 12 Alen aarlig pr. Person, hvilket bliver for 989 Personer omtrent 12,000 Alen. Til Salg er da Resten, som bliver i Penge 12,000 X 30 = 360,000 eller 3000 Spd. Eller Gevinst ved Omsætningen bliver 6 pr. Alen, hvilket gjør 600 Spd., foruden hvad der er beregnet til Betaling for Spinding, Væving og Stamping. Det maa ogsaa antages, at omtrent 200 Uld her af Sognet bliver (som leiet bort) spundet udenfor samme for 8 pr., men væves her. Dette bliver 6000 Al. Vadmel og er til Salg.»n50

«Spøding (Strikking) drives kun til eget Behov, hvortil [186] antages at medgaa omtrent 2 Uld til hver Person, som tilsammen bliver 81. Ved Spødingen deltage ogsaa Børn (tildels ogsaa Gutter) fra 8 til 14 Aars Alderen, samt paa enkelte Steder ikke alene de gamle Kvinder, men ogsaa Mænd; Tjenestepigerne have derhos som oftest sit eget Spød at tage til, naar de gaa til og fra Arbeidet om Sommeren, samt ogsaa Lørdagsaftener om Vinteren, hvilket de sælge paa Stavanger-Markederne. Ogsaa Børn lader man undertiden have sit eget Spød for at give dem Lyst og Færdighed til Arbeide. Aarsagen til, at man har saa lidet Sælge-Spød, er den længere Tid der udfordres til at omsætte Ulden paa den Maade, samt ogsaa, at Ulden bliver mindre betalt. At spinde fin Traad og sætte den tæt i Væverstolen samt ikke stampe Vadmelet for meget, er den Maade, hvorpaa Ulden bliver bedst betalt, og som der ogsaa lægges mest Vind paa. Tillige passes ogsaa paa, at den fineste Uld haves til Vadmel og den groveste til Spød.»

«Siden jeg er begyndt med at skrive om Kvindernes Syssel, vil jeg ogsaa fortsætte med noget mere herom. Eftersom Bomuldstøi eller Linned er kommen mere og mere i Anvendelse til visse Klædningsstykker, især til Kvinder og Børn, men ogsaa til Undertøiklæder for Mænd om Sommeren, samt til Sengklæder, saasom Dyner, Lagen, Omhæng til Storstue-Sengen (som man paa somme Steder har travelt med at forfærdige til Udstyr for Søn eller Datter), saa kjøber man Garn i Byen og væver selv Tøiet, som derved bliver stærkere og maaske ligesaa billigt, eftersom man ser mindre paa sit eget Arbeides Kostende. At dette som en Mode har tillaget meget i den senere Tid, har nok sin gode Grund i Vadmelets og Uldens Tillagen i Pris, som ogsaa deri, at det er mere bekvemt at gaa med lettere Klæder i den varme Aarstid. Dog har Bomuldstøiets Brug, vel især blandt somme Kvinder, udartet til Overdrivelse ved ofte at anvende det til unyttig Stads.»

«Der væves og bindes ogsaa Halsbind af Uldtraad, baade for Kvindfolk og Mandfolk; men da disse Klædningsstykker [187] ikke har været i Mode, anvendes de kun af Faa, og det er saaledes ubetydeligt.»

«En mere haandværksmæssig Syssel for enkelte Piger er Klæde-Syning. Dette læres eller indøves i Stavanger eller Sandnæs, hvor de opholde sig hos en Mester et helt eller halvt Aar. Deres Dagløn er 20 à 24. Ved Udøvelsen af sit Arbeide opholde de sig hos Eieren, hvorhen de maa bringe sit Værktøi med. Forresten syr de fleste Kvinder Husets Sengklæder samt deres egne Gangklæder til Hverdags-Brug, ja enkelte alle sine Klæder, naar de bare ere klippede af en Skrædder, eller naar de have skaffet sig Mønstre til at klippe efter.»

«Træarbeide er Mandfolkenes mest utbredte Husflids-Syssel. Af det forarbeides til eget eller Bygdens Behov alle mindre vidtløftige Redskaber, Værktøi eller Husmøbler. Kjærrer af Birk, med Ramme og Bund af Furu, Slæder af Birk, Høriver af Furu til eget Behov. Træsko af Birk, dels til eget Behov, dels til Salg i og udenfor Bygden, Votter og Koller (Melkeringer) af Furu eller Gran til eget og Bygdens Behov. Alle Slags Kjørler arbeides mest af tvende syge Mænd, der lider af Tæring, det er deres Hovedsyssel. Den ene af dem arbeider ogsaa Garverkar, Smidjebelge samt alle Slags her brugelige Husmøbler. Af efterfølgende Husmøbler arbeider flere Mænd enkelte Gjenstande som Bisyssel, men en Mand alle Gjenstande som Hovedsyssel, nemlig: Borde, Skabe, Stole, Bænke og Senge; Trækkister, Skatoller og Komoder; Døre og Vinduer samt Væverstole, Dreierstole, Høvlebænke, Rammer til Harve og Ploggrinder m. m. Arbeidet udføres til Bygdens Behov, helst mod Kost og Dagløn hos dem, som Arbeidet sker for. For alle ovennævnte Gjenstande, som er til Salg, kan der blive en Dagløn af mellem 24 og 36, alt efter Arbeiderens Duelighed og efter Aarstiden. Den ene Mand, som har Træarbeide som Hovedsyssel, har lært paa Ladestedet Sandnæs; han arbeider ofte i sit eget Hus og holder ofte indtil 40 pr. Dag. – Af Treskemaskiner er her 12 Stykker, forarbeidet af Træ, af en Ungkarl her fra Sognet, som nu holder sig udenfor samme bare i den Anledning. Han var [188] først i almindelig Snedkerlære paa Sandnæs, hvilket Arbeide han fortsatte med en Tid hjemme, men har senere tilegnet sig denne Færdighed af en Arbeider i dette Fag fra Jæderen, hvormed han har fundet en større Fortjeneste. Hans Dagløn er 36 à 48.n51 Tre Rensemaskiner og flere Korntørkemaskiner haves, som ogsaa er Bygdefolks Arbeide; og endelig 3 Hakkelsemaskiner, som ere kjøbte. De fleste Mænd have sin egen Kværn (Kornmøller), hvor de maler sit eget Mel og tildels ogsaa grypper sine til Husholdningen brugte Havregryn, som helst er til Høitider. Tildels haves ogsaa særskilte smaa Gryn-Kværne, som man trækker selv. En Mand har en Kværn til at male Ben paa, der bruges helst til Kreaturer at forebygge Benbrud hos dem med. Kværnstenen er den samme som andre, dog kan endog benyttes Graasten dertil; men Siklet er forsynet med Tænder, som skal brække Benet før det kommer under Stenen. Dette er for et Aar siden indført ved Efterligning efter en Mand i Hovedsognet Time, som driver det i en større Maalestok. Ben kjøbes i Bygden og tildels i Byen for 9 à 12 pr., tørkes og males to Gange og sælges ud igjen for 24 à 27½, hvilket bliver god Fortjeneste. Benene minker fra 6 til 10 pCt. under Arbeidet. – Andre, dog meget sjeldne og lidet lønnende, Sysler er at lægge Kjiber (et Slags Kurve) til at opbevare Uld i samt til at bære Hø og flere Ting over Gaarden. Ogsaa Mærer til at fange Aal og Ørret i arbeides. Dette drives helst som Aftensyssel til eget Behov og kun sjelden til Salg; Kjiben er flettet af Eg, Hassel, Røn og tildels af Vier. Omkring 700 Baand til Hummerteiner oparbeides og sælges enten paa Jæderen eller Sandnæs for 24 pr. Snes. Flere Hundrede Spadeskafter, som ogsaa Skafter til andre Haandredskaber, 100 Par Vognhjul og maaske ligesaamange Par Kjærreskjæker, Slaader og deslige ophugges i Emner og sælges til Jæderboer. Priserne for Emner er for Parret af Hjul 48 à 60 og for Kjærreskjæker med Slaader ligesaa [189] 48 à 60 Parret, for Spadeskaft 6 Stykket o. s. v. Meier med øvrige Material til Slæde betales med 48 à 72 Parret.»

«Af de mere betydelige Sysler af Træarbeide, der drives til Salg i eller helst udenfor Bygden, er Hjulmagerarbeidet det betydeligste. Dette er ogsaa Vinterarbeide, altsaa en Bisyssel, for 5 Mand (Gaardmænd). Aarlige Antal 100 Par af forskjellige Dimensioner fra 5 Kvarter med bred Saale, som kun bruges til at kjøre hjemme, helst Gjødsel paa bratte Agre, og til 7½ Kvarter med smal Saale, som er lettere at kjøre med og bruges af de fleste til al Kjørsel. Arbeidstiden er forskjellig i Forhold til Arbeiderens Omhu for at gjøre det nøiagtigt og stærkt, fra 3 til 5 Dage for Parret. En har indrettet sin Dreierstol til at trækkes med Vand, hvorved han sparer ½ Dags Arbeide paa den midterste Del, den saakaldte Hause. Priserne paa de færdige Hjul er da ogsaa afhængig efter deres Solidhed fra 1 Spd. 24 til 2 Spd. Parret. Naar da Raaemnet koster fra 48 til 60, saa er Daglønnen 32 à 36. Desuden er der 2 Mand, som arbeider Hjul til eget Behov og somme Tider ogsaa til Salg. – Træarbeidet til Karioler udføres af en Gaardmand som Bisyssel om Vinteren. Aarlige Antal 14 Stk. Mere efterspurgte for deres nette og smukke Form paa Sædet, end der kan tilfredsstilles af Mangel paa Tid til Arbeide og tjenligt Material især til Skjæker. Disse bestaar af Ask, Eg eller Alm og koster 1 Spd. Det øvrige er af Birk eller Or og koster 24. Arbeidet udfordrer 5 Dage og sælges da for 3 Spd.; altsaa en Dagløn af 43. Kunsten er tilegnet ved Selvøvelse efter at have seet og talt med en fremmed Arbeider i Faget. – Ljaaorvarbeide er efter Selvøvelse fra umindelige Tider tilbage. Antal over 200 Stk. aarlig; før mere. Middelspris er 16. Sælges helst paa Stavanger St. Hans Marked samt efter Bestillinger i Bygderne. Material, af Asp, Birk eller Or, koster 2. Der arbeides 2 à 3 Stykker daglig, saa Lønnen kan blive omtrent 36 daglig. – Dreierarbeide drives af en gammel Mand som Hovedsyssel og af enkelte Andre som tilfældig [190] Bisyssel. Gjenstandene ere helst Kjølver at bage Brød med som og Træskaaler og Fade, Sneller (for hele Spinderokke), hvortil bruges Material af Birk eller Røn. Kjølver sælges meget af i Stavanger; Pris 12 Stykket.»

«Stamping for Bygdens og noget af Nabobygdernes Vadmel foregaar paa 4 Steder i Sognet. Den aarlige Mængde antages at være 40,000 Alen Vadmel. En Mand kan have Tilsyn med 2 Trouge, der rummer 80 à 100 Alen. Dette byttes 2 Gange daglig, bliver altsaa 360 Alen om Dagen, ½ pr. Al., som er det almindelige, bliver 1½ Spd. i Fortjeneste. En Smule Brændsel medgaar vel til at varme Vandet med, som det stampes i, og Renter for Værdien af Hus og Værktøi maa fraregnes; men det er dog alt ubetydeligt, saa dette maa antages, at være den letteste Fortjeneste, som her gives. Dog siges der, at man ikke stamper saa godt eller pent som i Ryfylke og paa Østlandet; om det er Mangel paa Omhu eller det er andre Aarsager, vide vi ikke sikkert. – Med Garving sysler tvende Ungkarle. De eren52 endnu nye i sit Fag, som de have lært paa Ladestedet Sandnæs, hvor de opholdt sig hos en Mester 2 à 3 Maaneder. Værksted med Værktøi og andre Bygninger koster 50 Spd. for hvert Garveri. Der garves af begge omtrent 50 Stk. spanske Huder og 250 Stk. norske, hvoraf de 90 Stk. ere leiede af Andre. Dertil 900 Stk. Faare-, Gede- eller Kalve-Skind, hvoraf de 400 Stk. er for Andre. Indkjøbsmarkedet er Stavanger Høstmarked og er Priserne lig den der bestaaende. Udsalgspriserne er maaske noget mindre, da man her har lettere for at faa Bark og for at man skal faa lettere Afsætning, hvilket ogsaa bliver opnaaet, da Varen er god. Garverlønnen for det leiede er 10 pr. Skind og 5 pr. Mark færdigt Læder. Fortjenesten regne de at være 60 pr. Hud og 7 pr. Skind; altsaa 60 X 300 = 150 Spd. og 900 X 7 = 52½ Spd. tilsammen 202½ Spd. Arbeidet udføres af Eierne selv i Vintermaanederne fra Oktober til April, men fordrer dog adskilligt Tilsyn hele Aaret, saa at den hele Arbeidstid [191] antages at være 7 Maaneder. Begge Garverier agtes mere udvidede med det første.»n53

«Skomagere og Sadelmagere er Bygden mere fattig paa. Aarsagen dertil tror jeg helst maa tillægges den unaturlige og svækkende Stilling, som dette Arbeide udfordrer og medfører, der gjør dem mere uskikkede til andre Arbeider, saa at faa finde Lyst dertil. Det er nemlig noget almindeligt, at enhver Mand, som gifter sig og faar Familie at forsørge, maa have Gaard eller et Stykke Jord, hvoraf han kan faa idetmindste noget af sit nødtørftige Brød ved egne Hænder; men som Skomager er han lidet skikket dertil. Dette gjør da, at saa faa Skomagere her er, arbeider de dog ikke hele Aaret, paa en nær, der driver det som sin Hovedsyssel, hvorfor her kunde maaske være mere end nok Arbeide for to Fremmede Aaret rundt. Dette er ogsaa Aarsag til at Bygdens Skomagere ikke lærer saa fuldstændigt som Andre, da de kun følge med en anden Skomager i nogle Uger og siden gjør det efter Selvøvelse. Deres Dagløn er foruden Kosten 20 à 24; men en rask og paalidelig Skomager kan have indtil 32 daglig. Arbeidet udføres helst i Huset hos den som skal have Arbeidet, og af hans Material, hvilket altid ansees for det billigste. – En Sadelmager har her været, men er udflyttet. – En Maler er her ogsaa. Formedelst Gigt var han bleven udygtig til tungt Arbeide, og saa begyndte han med denne Profession, efter en Male- og Farve-Bog.»

«Et Teglværk gives her, der har utmærket god Ler at arbeide af; men paa Grund af en Feil ved Ovnen frembringer det mindre gode Produkter. Ovnen er nemlig for høi og med for smaa Trækaabninger i, som gjør en langsommere Ophedning, hvorpaa følger en stærk Afsvedning af Teglstenene, hvilket atter gjør at de bliver skjæve eller springer. Den rummer 14,000 Stk. Tagsten og 2000 Stk. Mursten. Priserne paa Tagsten er i Forhold til deres Godhed fra 1 Spd. 24 nedover til 48 pr. Hundrede. Som et Middeltal kan regnes [192] 10,000 middelsgode til 96 pr. Hundrede, bliver 80 Spd. De øvrige 4000 ere uanvendelige. 2000 Stk. Mursten sælges for 48 pr. Hundrede, bliver altsaa 8 Spd. Arbeidet udføres af 3 Mand i 3 Maaneder om Sommeren, med 2 Gange i Ovnen, som er det almindelige. Udgifterne ved hver Ovn, især til Arbeidsløn og Brændsel, er 60 Spd. Lermølle, der drives med Vand, samt Værksted, Tørkehuse og Ovnens Kostende har jeg ikke Mer Opgave for. Et Rygte har sagt 700 Spd., som jeg antager er rimeligt. Aarlig Rente tilligemed Vedligeholdelse kan være 40 Spd., eller 20 Spd. paa hver Ovn, altsaa kun 16 Spd. i ren Gevinst om Aaret. Arbeidet er indøvet ved at have Arbeidsfolk fra Teglværker, helst fra Time Sogn. Ovnen er efterlignet en i Egersund ved Pottemageriet.»

«En Cirkelsag drives af en Gaardmand. Paa samme skjæres der foruden Bord og Planker især Tøndestav af Birk. Aarlige Mængde indtil 40 Læster. Materialet, der for en Del kjøbes, betales med 2 Spd. Favnen opskablede Stolender paa en Tøndestavs Længde. Transport til Sagen 72. Dette skjæres og oparbeides til Stav af en Mand i 7 Dage og bliver 3 Læster. Daglønnen ansat til 36, bliver det 2 Spd. 12, og tilsammenlagt med det forrige bliver det 4 Spd. 84, eller 1 Spd. 68 pr. Læst. Transportomkostningerne til Byen, beregnet for 20 Læster om Gangen, er 9 Dagsarbeide for en Mand og 3 Dagsarbeide for en Hest samt Baad i 2 Dage, bliver for Mand 3 Spd., Hest 1 Spd. og Baad 60, tilsammen 4 Spd. 60, eller for hver Læst 27. Dette bliver tilsammenlagt med det forrige 1 Spd. 68 ialt 1 Spd. 95 pr. Læst. Utsalgsprisen er 2 Spd. 48, altsaa en Gevinst paa 73 pr. Læst. Herfra gaar vel Renter for Drifts- og Grundkapital samt Udgift til Reparationer, tilsammen omtrent 10 Spd., der fordelt paa det hele bliver 30 pr. Læst; fradraget de 73, bliver det 43 igjen, der for 40 Læster udgjør 14 Spd. 40. Denne Beskjæftigelse er ny og har kun været drevet et Aar. I Aar er nok paatænkt en Udvidelse i Arbeidet; men da Transporten er besværlig og dyr og Skovforraadet mindre, er det helst noget usikkert med [193] dets fremtidige Bestaaen. Om det er Efterligning af en Sag i Lunde eller i Strand Sogn, veed jeg ikke. Oparbeidelsen af Staven er lært af Bødkere fra Stavanger, som Manden leiede det første Aar.»

«Men den Syssel, der drives mest fuldkomment i Forhold til andre Steder, er Ljaa-Arbeidet. Her er i det Hele 18 Smede, af hvilke 11 Mand og 7 Ungkarle, helst disse Mands Sønner, og af dem drive de 12 paa med at arbeide Ljaaer. Aarlige Antal forarbeidet er 8000 Stk., hvoraf 7500 Stk. bliver solgt udenfor Bygden. Prisen er 30 pr. Stk., undtagen en Del kortere Støtorvljaaer for 18 pr. Stk. De sælges i nære og fjerne Omegn helst østover, alt til Arendal. Udlag for Raaemne er: for Jern 3, Staal 2 og Kul (helst Torvkul og lidt Trakul) 3 pr. Stk. At hugge af og kløve Jernet samt staalsætte og sveise udføres af foruden Mesteren ogsaa en leiet Mand, og faar man 25 Stk. saadanne Emner om Dagen. At banke disse ud til Ljaaer er Mesteren alene om, og han behøver dertil 2 Dage. Siden maa de oversees og hærdes, hvilket er ½ Dags Arbeide. Mesteren regner for sig selv 72 i Dagløn paa egen Kost, og for MedHjælperen 24. For de 25 Ljaaer har Mesteren 3½ Dag og MedHjælperen 2 Dage, der tilsammen udgjør 2 Spd. 60; dertil 8 i Raaemne pr. Ljaa, bliver det Hele 4 Spd. 20, eller paa hver Ljaa 20. Renter for den Kapital, der ligger i Værksted og Værktøi (der beløber sig til 50 à 60 Spd.) og for en Del for Materialindkjøbet (40 à 50 Spd.) samt Reparationer 5 Spd., bliver tilsammen henimod 10 Spd. aarlig, som tilregnet hvert 1000 Stk. bliver omtrent 1 pr. Stk. Som ren Gevinst bliver altsaa 9 pr. Stk. Denne Syssel har været inden Bygden, saa lange som Sagnet gaar, men er først i den senere Tid blevet udbredt i større Maalestok. For en 50 Aar tilbage betaltes indtil 60 pr. Stk.; nu er det 30 og for nogle af Smedenes Ljaaer endog mindre. – Foruden Ljaaer arbeider de samme Smede ogsaa andre skjærende Instrumenter, som Hakkeknive, Tolknive og Sakse. Hakkeknive sælges paa Vægt 12 pr. Mark. Tolknive sælges [194] Stykkevis i Forhold til Størrelsen for 6 à 12 uden Skaft, og Sakse for 36 pr. Stk. Til en Saks medgaar for 2½ i Jern og Staal og 4½ i Kul, og arbeides der 2 Stk. pr. Dag, hvilket bliver en Dagløn af 58. Man bruger til Sakse helst saadant Staal, der er for blodt til Ljaaer, som er meget billigere end det egentlige Saksestaal, og de bliver dog gode. De ere noget tynde og smale paa Bladet, indrettede til at klippe Sauer med, men bruges ogsaa til det øvrige Husbehov. Foruden Ljaasmede arbeider ogsaa tvende andre Gaardmænd Sakse. Aarlige Antal er dog saa ubestemt, at jeg ikke kan samle det i noget Tal. Det er for Bygdens Behov og undertiden mer og mindre til Salg udenfor samme. – En Gaardmand med Søn arbeider Øxer og Bor. Øxer sælges efter Vægt 12 pr. Mark, og Bor sælges Stykkevis efter Størrelsen. Nøiagtige Opgaver om Arbeidets Drift og Fortjeneste mangler. – En Gaardmand med 2 Sønner arbeider Skøiter. Aarlige Middeltal kan ansættes til 50 Par. Til et Par Skøiter behøves for 5 i Jern og 3 i Staal og forbruges for 4 i Kul, helst Stenkul. Der arbeides af en Mand 1½ Par daglig; Prisen er almindeligst 72; bliver en daglig Fortjeneste af 90. Dobbelte Skøiter, det vil sige med 2 Hulninger i, betales med 84 Parret. De sælges kun efter Bestillinger. Forresten arbeider de fleste af disse Smede alle mindre vidtløftige Nødvendigheder til en Gaard, som Harvetinder, Pikker, Hakker, Gjødsel- og Torvgrep, Mineringsbolter, Hestesko og Søm, Kjærrebeslag og tildels Hestesæler. Saadanne smaa Sager sælges helst efter Vægten af færdigt Arbeide. Hestesko betales med 8 pr. Mark og Søm efter Tal med 5 pr. 20 Stk. Forresten i Forhold til Arbeide og Material fra 5 til 8 pr. Mark.»

«Med Undtagelse af Vandsagen, Kariolarbeidet, Teglværket, Maskinarbeidet og Benmalingen, som er indført i senere Tid, hvilket ogsaa er Tilfældet med Væving af Bomuldstøi, er alle ovennævnte Sysler nedarvede fra umindelige Tider; dog med mange stridtmæssige Forbedringer enten i Arbeidsmaaden til at hurtiggjøre samme eller i at faa bedre Varer.

[195] Dette har dog især i den senere Tid været Tilfældet med Kvinde-Arbeide baade med Syning, Spinding og især Væving. Ældre Kvinder væver sjelden over 12 Alen til Dagen, som i deres Ungdomstid ogsaa var det meste, Nogen formanede. Nu væves 20 à 24, ja endog indtil 30 Alen daglig.n54 Aarsagen dertil er vel baade Væverstolens bedre Indretning og den større Færdighed, de faar ved større Øvelse, men ogsaa den bedre og jevnere spundne Traad.»

«En opfordrende Grund, som Naturen har lagt for Gjæsdølerne til at drive med Husflidsarbeider som Bisyssel, har vist været dens Fattigdom paa andre Næringsgrene, som det ogsaa er besværligt her at opdyrke og kultivere Jorden. En befordrende Grund har været Sognets Beliggenhed ved Siden af det vidt udstrakte Jæderen, hvor de faar Afsætning for sine Varer, som ogsaa de Kilder, man har til Raaemner i sin smaa Skov og i det store Faarehold, som giver megen Uld. Før i Tiden, for en 50–100 Aar tilbage, da Agerbrug og Kvægavl var mindre fuldkomment, da man ingen Veie havde, saa al Kommunikation var besværlig, da var hver Mand sin egen Smed, Snedker, Garver og Skomager; og hver Kone foruden Spinder og Væver ogsaa Farver og Skrædder. Denne Færdighed har senere holdt sig, dog med den Forandring, at Fagene har fundet mere enkelte Mænd eller Arbeidere, der bliver fuldkomnere deri og saaledes har mere Fortjeneste dermed. At Forandringen saaledes har bidraget betydelig til at vedligeholde eller forhøie Bygdens Velstand ved at skaffe mange flere Mennesker Underholdning paa langt lettere Maader end før, er vist. Fliden er vist ogsaa Aarsag til, at der indtil den allerseneste Tid har været forholdsvis meget smaa Fattigbyrder inden Sognet. At denne Karakter, Flid, Sparsomhed og Nøisomhed, har kunnet have saa langvarig velgjørende Indflydelse paa Folkets Stilling og ikke er hindret af deres Forstyrrer: Drukkenskab samt andre Lidenskaber af samme Virkning, [196] har maaske sin Grund i den Lykke, Sognet stedse har havt til at have hæderlige Skolelærere, der have virket meget for Folkeoplysning ved Ord og udviste Vandel. Den Travelhed, som Kvinden stedse har befundet sig i, har vist ogsaa været til stort Gavn baade for at vedligeholde Velstand og have hende i kvindelig Huslighed og Dyd som god Børneopdrager, hvilket jo er kommet den hele Slægt inden Bygden tilgode. Men det maa ogsaa virkelig erkjendes, at hun i denne Tid ogsaa har det altfor travelt, da hun ved de mange Arbeider hindres baade i legemlig og aandelig Uddannelse. I de sidste Aar har man faaet en Friskole i Gang for de konfirmerede Drenge inden Gjæsdals Sogn, som holdes i 4 à 6 Uger aarlig. Men for Piger har man endnu intet Saadant gjort og kan heller ikke tænke paa noget, da de slet ikke har Tid. Det er saaledes kun faa Piger, der komme udenfor sine egne Døre for at lære noget, og det eneste, som disse faa lære, er Syning af Klæder, dog med et Tilfælde undtagen, som var, at en Pige var i Ysterilære ¼ Aar, hvilken Dannelse hun ogsaa senere har benyttet til Nytte for sig og sit Hus.n55 At Kvinden ogsaa hindres i legemlig Uddannelse, maa antages deraf, at gamle Folk siger her ere flere sygelige Piger nu end før. Vel er det just ikke den almindelige Mening, at dette skulde have sin Grund i Spindingen eller andet Arbeide, men det ansees hellere som en Følge af Modesygen og Beklædningen m. m. Og skjønt dette for en Del ikke er saa ugrundet, saa tror jeg dog at maatte tillægge Spindingen lige saa stor medvirkende, om ikke større Aarsag, eftersom den er saa vedholdende fra den tidlige Morgen til den sildige Aften i den største Del af det halve Aar. At tænke sig denne Travelhed afhjulpen kan vist ikke være muligt uden ved Indførelse af Spindemaskiner. At indskrænke Faareavlen vilde være meget uheldigt, da den ansees for mere lønnende end noget Andet. Hvis Uld og Vadmel [197] vil vedblive med den høie Pris, vil nok Faareavlen udvides endnu mere, som altsaa bliver en endda større Grund for Indførelse af Spinde-Fabrik. Men for at komme saa vidt, stødes paa flere Hindringer, hvorfor det ikke kan tænkes i den nærmeste Fremtid. Saadanne Hindringer ere helst Mangel paa Kapital og Mangel paa Kundskab eller Kjendskab til, hvorledes den kan drives, hvad den kan arbeide og hvad den koster. Oplysninger derom fra fagkyndige Mand enten ved privat eller offentlig Meddelelse vilde vist virke opmuntrende og gavnligt. For at faa et tilnærmende Overblik over hvad Uld her avles inden Sognet, kan jeg oplyse, at under den sidste Tælling gaves her mellem 6 og 7000 Faar. Man regner 6 Mark Uld af hvert Faar, og bliver det Hele da over 1600 Uld. Som Priserne paa Uld og Vadmel nu er, har man en Gevinst af 150 Spd. pr. 100 Uld ved at faa det oparbeidet til Vadmel mod at sælge det som Uld. Hvis da Maskinen kunde gjøre det saa billigt, vilde her være Penger at vinde som kunde betale Fabrikken om faa Aar.»

«Et andet Arbeide, som ogsaa burde være mere forfremmet, er Benmaling. At Flere i den nærmeste Fremtid vil lægge mere Vind derpaa, er ogsaa at haabe, da det er anseet for et stort Gode for Kreaturer baade Vinter og helst om Sommeren som forebyggende Middel mod Benbrud.»

«Blandt saadanne, som have udmærket sig i Husflidsarbeider baade for Sognet og i en langt videre Omkreds, maa jeg nævne Ljaasmed Svend Hansen Nesse. Han har arbeidet Ljaaer i 46 Aar, omtrent 1000 Stk. aarlig. Som 17 Aar gammel begyndte han dermed uden at være i nogen Lære anderledes end ved at se paa og snakke med en gammel Ljaasmed. Han var da strax saa heldig at faa sine Ljaaer bedre end de Andre, saa han fik 6 mere pr. Stykke og endda ikke kunde tilfredsstille alle Bestillinger. Han har nemlig drevet med dette Arbeide kun det halve Aar, da han det andet Halvaar helst har været sysselsat med Jordarbeide. De første Aar var han saaledes hjemme paa sin Faders Gaard, indtil han 1827 erholdt sin egen nuværende Gaard Nesse. Denne [198] har han i denne Tid forbedret til det Dobbelte, faa den føder nu 12 Kjør, 60 Faar og 2 Heste. Den er ogsaa indgjerdet af ham med over 16,000 Alen Stengjærde. Husene ere byggede af ham to Gange, den sidste Gang efter en Ildebrand 1856, som fortærede Husene paa Fjøset nær. Det maa og bemærkes, at det er ikke alene ved at benytte hans Arbeide som et godt Redskab for Landmanden, at Folk har havt Nytte af ham. Hans Færdighed og Kunst er ogsaa ved godvillig Undervisning af ham, helst mundtlig, blevet udbredt til andre Smede i vid Kreds, og 3 Stykker maa nævnes, som har været i ordentlig Lære hos ham. Disse vare fra Egersunds, Strands og Time Sogne. Hans Arbeiden har altid været udmærket med Liv, Raskhed og Udholdenhed, saa at medens andre anstrænger sig for at arbeide 7 Stk. daglig, har han arbeidet 10 Stk. pr. Dag. Endnu er han (i sit 63de Aar) ualmindelig livlig og rask, og staar hver Dag ved Siden af sine tvende Sønner i Smedien og staar aldrig tilbage for Nogen i Arbeide. Han og hans Søn Hans agte ogsaa at yte Bidrag til Udstillingen i Stockholm med sine Exemplarer af Ljaaer, hvilke de have indmeldt.»n56

«En Bemærkning har jeg endnu om gamle Folk, som maaske vil være af Interesse at vide. Den er: naar de blive saa gamle, at de intet andet kan bestille, saa napper de istykker gamle Klude, som da kardes og spindes sammen med Uld, ligemeget af hvert, og væves til Sengtæpper (Aaklade).»

«Og hermed være da disse Opgaver sendte Dig til Benyttelse under Dit Forehavende. Rigtignok var det ikke vel, at det Hele var saa ufuldstændigt, hvilket har sin Grund i min Svaghed; men da jeg ikke hørte om nogen Anden, som vilde skrive derom, saa oversaa jeg med min Ufuldkommenhed, eftersom jeg ansaa Sagen og Din Opfordring med den største Interesse, og jeg tør forsikre at have brugt min bedste Flid med at faa Opgaverne saa rigtige som muligt. Saa haaber jeg Du undskylder og tager hvad der er Sagen tjenligt. Jeg [199] har skrevet dette i Christianssand efter at være indkommanderet i Garnisonen; dog vare alle Opgaver samlede, mens jeg endnu var hjemme.»

VIII. I Christiania

Idet jeg dypper Pennen, kaster jeg et Blik gjennem Vinduet og skuer ud over Stadens Tage, denne kjære Stad, som har den smukke Opgave at være vort Norges Hovedstad, den Stad, som skulde have Øie og Sands for alt Folkets Interesser og selv føle sig kaldet til at gaa foran, hvor det gjælder Landets Velfærd og Ære.

Hvorsomhelst i dette vidtløftige Lands mange Afkroge og fjerne Udkanter – vilde jeg, at Mindet om Fædrelandet skulde hæve hver Mands Selvfølelse og opmuntre til fordoblet Flid og Iver hver i sit Kald; men om muligt endnu mere skulde Fædrelands-Tanken staa belivende og styrkende for hver Hovedstadsbeboers Sind.

Der er mange Afkroge og saare fjerne Udkanter i dette Land, og stundom kan vel En og Anden fristes til at mene, at han bor saa langt borte og har saa liden Anseelse, at det gjør hverken til eller fra, om han er med eller ei i deres Rækker, som ville fremme Fædrelandets Sag. Og i denne By er der en saadan Mangfoldighed af Formaal og Bestræbelser, og mange Menneskers Lod falder i saa udvortes ringe og lidet anseede Stillinger, at de selv midt i Hovedstaden kunne føle sig som staaende langt borte og fristes til at sige, at der er vel lidet Lag paa, om de ere med eller ei.

Men Ingen har Lov til at tænke saa, ingen eneste En. Det er en Forsyndelse mod den Skabervisdom, som har dannet og styret Alt saa besynderlig vel ogsaa i dette Stykke, saa der i Virkeligheden ikke er noget Menneske saa ringe og arm, at han jo har Leilighed til at gjøre Nytte i Verden og tjene baade sig selv og sine Medmennesker. Allermindst har nogen Lov til at tænke saa i vort Land, hvis Folk er saa lidet, at det sandelig ikke har Raad til at tabe nogen af Sine.

[200] Jeg kalder det et kostbart og et smerteligt Tab, hver Gang en norsk Mand giver sig over i Mistrøstighed og gaar til Grunde i Usæder og Elendighed, formedelst Ørkesløshed og dermed følgende Udskeielser, og jeg er i denne Stund ganske opfyldt af dette Tabs Storhed alene i denne By, idet jeg netop er kommen hjem fra Politikammeret med følgende Tal-Opgaver:

Antallet af Personer, som det i den forløbne Del af Aaret 1867 har været nødvendigt for Christiania Politi at tage ind og sætte i Varetægts-Arrest, tilligemed Angivelse af Aarsagerne.

Det er ikke just bogstavelig at forstaa, naar der i Overskriften staar «Antallet af Personer». Af de 457 saakaldte Personer, som ere opførte for Januar f. Ex., have upaatvivlelig nogle været indsatte i Arresten flere Gange i Løbet af Maaneden, saa det virkelige Person-Antal ikke har været saa stort, som det ved første Øiekast synes.

Men med Hensyn hertil skal jeg tilføie denne yderligere Oplysning, at det virkelige Antal af forulykkede Personer, som i Løbet af Høsten og Vinteren Pleie at blive indsatte paa [201] Tvangsarbeidsanstalten («Mangelsgaarden»), er omtrent 300, af hvilke en 50 ere Kvinder.

Disse Mangelsgaardens varigere Lemmer og hine Arresternes flygtigere Beboere høre for største Delen til samme Klasse af forfaldne og forkomne Mennesker, og de anførte Tal give et Bidrag til baade at kjende deres betydelige Antal og at forstaa deres ulykkelige Livsforholde.

Af Husvilde, som maa ty til Arresten for at faa Tag over Hovedet for Natten, sees der at være ikke saa ret Mange i Januar; da sidder nemlig flere end ellers af denne Klasse paa Mangelsgaarden. Ud paa Vaaren komme de ud herfra, der er i Forskningen liden Arbeidsfortjeneste for dem, og det er endda koldt om Natten; derfor er der saa mange Husvilde i Arresterne i Marts, April og Mai. I Juli og August sove saadanne Folk ofte i Hølader og Skur hist og her, saa Antallet af dette Slags Logerende i Politiets Lokaler er mindre end ellers. Men allerede i September begynder Tallet at tage til igjen. Derimod se vi, at i Sommermaanederne, da Mangelsgaardens Befolkning mest er ude og sværmer, og da de tildels tjene sig nogle Skillinger mere, end de netop behøve til Mad, da hænder det altfor ofte, at de drikke sig overstadig drukne og falde overende og blive liggende paa Gaderne, saa Politiet maa lade dem bære ind i Arresterne, at de kunne sove Rusen ud der; vi se det deraf, at for de samme Maaneder er der store Tal i Rubrikken for Drukkenskab.n57

Man forstaar, at det er «Sluskerne», som her handles om. En enkelt Lørdag Aften, naar det ser ud til godt Veir, kan en saadan Person afse to Skilling til Sæbe, og saa tilbringer han Søndagen saa, at han gaar ud paa Landet og skjuler sig mellem Træerne ved en Bæk, hvor han vasker sin eneste Skjorte og hænger den op til Tørring paa Stedet.

Naar saa Høsten kommer og det bliver for vanskeligt at friste Livet, kan det være, at et Par Kammerater lægge sammen [202] sine sidste Skillinger og drikke sig «paa et Mod» og saa gaa op paa Raadstuen for at melde sig selv som Folk af det Slag, som det er betænkeligt at have gaaende løse og som Politiet derfor kan øve den Tvang imod at sætte dem paa Mangelsgaarden paa et halvt Aars Tid – saa have de Hus og Mad for Vinteren.

Nu, jeg skriver dette, er det Høst allerede. Iforgaars saa jeg en af disse slet fødte og slet klædte Personer sidde og sole sig nede paa en af Bryggerne; jeg satte mig hos; en af hans Kammerater kom til; det ene Ord tog det andet, og jeg fik høre, at Dagen forud havde de været hos Politi-Assistenten for at lade sig tage og sende til Mangelsgaarden; men han havde ikke havt Tid til at høre paa dem netop i den Stund – de fik komme igjen siden.

Den ene af de To mindede mig om, at for nogle Aar siden var jeg ude paa Mangelsgaarden en Del Søndage i Rad og fortalte om Egede i Grønland – jeg mente det kunde være disse Folk baade til Gavn og Gammen at høre dette herlige Exempel paa Udholdenhed og Selvfornægtelse og Tro og Haab, og det mener jeg fremdeles.

Men derhos mindes jeg, hvad Mangelsgaardens dygtige Forstander, Hr. Kloumann, har sagt mig, at i de tyve Aar eller mere han har havt med denne Klasse af Mennesker at gjøre, denne temmelig faste Stok af Tvangslemmer, som Gang efter Gang sættes ind og gaa ud og komme igjen, veed han ikke mere end to eller høist tre Exempler paa, at de have forvundet den Drikfældighed, som er deres Ulykkes stadige Aarsag.

Veed man nogen bedre Kur for denne besynderlige Art af Elendighed (thi Drikfældighed er ikke blot og bar en Last, men den er tillige en ved langvarig Udskeielse bevirket Sindets Svækkelse og Sjelens Sygdom) – veed man nogen bedre Kur for denne Syge end Arbeide, jevnt og passende Arbeide? Og tyder ikke disse Manges Ødelæggelse paa, at der monne være et vist Hang til saadan Udskeielse og Anlæg til saadan Syge i det Samfund, hvori de engang færdedes som modige og friske [203] Folk, og mon ikke netop Arbeide, jevnt og passende Arbeide, skulde være det bedste Forebyggelsesmiddel?

Spørge om Arbeide i denne travle By! Hvor i Landet arbeides der vel mere? neppe nogetsteds. Men mangesteds arbeides der jevnere.

Husfliden, som udfylder Mellemstunderne mellem Hoved-Næringernes Tider, er Jevningen i Arbeidet, og det er Landsbygdernes store Lykke, at Husfliden der ligesom indfinder sig af sig selv. Derfor gaar det jo ogsaa saa, at naar der tales om Husflidens Tilstand i Landet og forhandles om dens yderligere Udvikling formedelst Undervisning og Udstillinger o. s. v., saa vender Blikket sig uvilkaarlig mod Landsbygderne, og man har det paa en Følelse, at saa rimeligt det kan være, at en Bonde er sin egen Garver og Skomager og Smed, og saa smukt det tager sig ud i en Bondestue, naar alt Folket sidder sammen om Skorstensilden ud over Aftenen, Kvinderne med sin Rok og Karlene med Kniv og Øx, saa passer dog denne Lands-Skik ikke saa lige til for Byerne.

I den store By er der mange Mennesker, som have ikke Haandarbeide paa sin Part, men Aandsarbeide, og det er mest dem, som besidde Rigdommen og Anseelsen; men dette har gjort, at her bliver Haandarbeidet saa snart betragtet som «simpelt» og har saa vanskeligt for at bevare sin Ret og sin Ære. Fremdeles: i Byerne er man saa nem til at lære og saa snar til at rette sig efter den Regel, – at der maa Arbeids-Deling til, eller hver Mand maa øve sig tilgavns i sit Fag, om det skal blive til Noget; men Fagmændene lade gjerne haant om Husflidens Smaasysler, som de jo ikke kunne deltage i uden at gaa udenfor sit Fag.

Fordi det altsaa ikke gaar saa ganske af sig selv her, tror jeg man med bevidst Flid bør medarbeide Ensidighederne, og jeg skulde ønske det kunde lykkes at faa indført i vore Sædvaner, først, at de Unge, som uddannes for Handels- og Embedsstanden, tillige lærte lidt af en eller anden Haandtering, saa vidt, at de fik Smag paa Haandarbeidets eiendommelige Behagelighed og Begreb om dets Værd for Menneskets alsidige [204] Uddannelse,n58 dernæst, at de, som vælge sig en vis Haandtering til sit egentlige Fag og Levebrød, ikke alene vilde gjøre sig Flid for i Fristunderne, som hidtil, at tilegne sig nogle Stumper af boglig Dannelse, men tillige fra Ungdommen af vilde lægge sig efter en eller anden lønnende Bi-Syssel.

Med denne Bemærkning har jeg havt Hovedstadens ganske Befolkning for Øie, og det kommer nu an paa, om man vil tage den ilde op, fordi jeg har indledet den med nogle Forbemærkninger om den mest forkomne og menneskelig talt foragtede Del af vore Byesbørn og Landsmænd.

Og i hvert Fald mener jeg det egner sig for dette Skrifts Undersøgelser at spørge efter Bi-Sysler i vor By, først og fremst naturligvis inden de Afdelinger af Arbeidsklassen, hvis Fag er saadant, at Arbeidet standser til visse Tider af Aaret.

Hvordan staar det til med dette i vor By?

Vi ville gaa omkring og give os i Snak med Folk af Dagarbeidernes og af Bygningshaandværkernes talrige Klasser, og det kan jo ikke skade, om vi tillige forhøre os om dem i Samtale med Mænd, som staa i Forbindelse med dem og kjende deres Forholde.

Blandt Dagarbeiderne indtage de, som udføre Brygge-Arbeidet, en anseelig Plads. Kunde man en Sommerdag gaa Havnen langs lige fra Piperviken til Oslo, skulde man kanske se indtil 1000 Bryggearbeidere i Virksomhed – Arbeiderne paa Bordtomterne medregnede. Jeg har ialfald hørt gjætte paa det Tal. Er der noget Bjergværk eller Sagbrug eller Fabrik-Anlæg i Norge, som beskjæftiger flere Hænder? Og kan ikke Tallets Storhed hjælpe til, at man skjænker dette simpelt udseende Arbeide nogen Opmærksomhed? Her er en til Mesterskab drevet Fagfordeling. Ingen gjør Tomtearbeideren det efter, naar han med et Tag lægger Plankerne i Ligevægt paa [205] Azlen og med et Ryk kaster dem af saa net, at de falde lige i «Ranken». Og saaledes har Kornbæreren øvet fin særskilte Dont, at selv en Mand, som ellers er stærkere, ikke bærer saa svære Byrder paa sin Ryg som han. Og om Stykgods-Sjauerne hørte jeg nylig et Mesterstykke fortælle. Det engelske Dampskib kom Thorsdag Middag istedetfor Tirsdag Morgen, og det skulde losses og lades og endelig afsted igjen paa den bestemte Tid Fredag Eftermiddag Kl. 5. Hvad gjør saa Expeditøren? Han kalder sammen sit hele Arbeidslag, 40 Mand, giver dem en Oversigt over Arbeidet, og lover dem 12 Timen istedet for de sædvanlige 8, hvis de rak det. De begyndte. «Jeg tror det gaar», sagde Expeditøren til en Ven. «Det er Umuligheds Umulighed», svarede denne. «Vil du vædde?» «Ja nok, en Flaske Porter, hvis Du vinder!» Sjauerne arbeidede 29 Timer i et Træk, Kl. 5 Fredag ringede Dampskibet 3die Gang og gik, og Porteren var vundet.

Ja, som Exempel paa Yderligheds Yderlighed af Arbeidsfordeling kan jeg anføre denne rigtignok i anden Retning fremførte Yttring af en Mand, som Dag ud og Dag ind har med Bryggearbeiderne at gjøre, at – naar der ikke er Losse- eller Ladearbeide at forrette, saa faar man dem knap til at feie Bryggen engang. «De forstaa det ikke», føiede han udtrykkelig til.

Om Sommeren altsaa livligt Arbeide, hvis fint fordelte Arter slynge sig sammen i god Orden og danne et mangfoldigt Hele; men saa kommer Vinteren og lukker Havnen med Is, og nu er det en lang Stund, som om her ingen Havn og ingen Brygger var. Hvor er da Arbeidet, og hvor ere Arbeiderne? Og selv om Sommeren kan der være arbeidsløse Tider, naar nogle Dages vedholdende Nordenvind har ført de ladede Skibe ud og forhindrer andre fra at komme op i deres Sted.

Denne Arbeidets Ujevnhed vilde være slem, selv om saa var, at der tjentes saa overdrevent godt i Arbeids-Tiden, som Mange mene, saa det kunde være rigelig nok for hele Aaret. Men det forholder sig neppe saa for Mængdens Vedkommende. Der har i Tidernes Løb uddannet sig en vis Ordning med Bryggearbeidet, hvormed enkelte Arbeidere (det er dem, der [206] danne de saakaldte Lag, «Storlaget», «Hendriks-Laget», «Kolalaget», o. fl., hvis Medlemmer arbeide sammen og dele Ugens Fortjeneste) paatage sig større Bryggearbeider for Kjøbmændene og i travle Tider leie Daglønnere til sin Hjælp; de ere da at betragte som Entreprenører og skulle til sine Tider tjene godt.n59 Men ellers lønnes en paalidelig Bryggearbeider i Dampbaads-Sjauen (som vi allerede have seet) med 8 Timen, og det gjør i Sommertiden, da Toldbodtiden er 10 Timer, netop 3 8 Dagen. Naar Hensyn tages til de mange Standsninger i Arbeidet, saa indrømmes det nok, at dette er ikke nogen overdreven Indtægt for en Mand. Og naar hine «Lag» tage Daglønnere til sin Hjælp, pleier Lønnen for disse være en 2 6 à eller deromkring for Dagen. – Et lille Antal af Bryggearbeidere er af Magistraten ansatte som edsvorne «Undermaalere» (til at stusse Kul og Salt og Korn i Tønden under Skibets Lossing), og Betalingen for deres Arbeide er fastsat med noget Vist for Tønden. Der er ialt 14 Undermaalere nu, deraf 8 for Kul og Salt, og efter Udsagn af disse sidstes Overordnede eller Stadsmaaleren kan man regne, at de tjene gjennemsnitlig en 200 Spd. for Aaret. Men en Post som Undermaaler er saare eftertragtet blandt Bryggearbeiderne, og disse 200 Spd. staa altsaa som Maal paa en meget god Fortjeneste, som Mængden nok ikke paa langt nær naar op til.

Og gaa vi Graderne nedad til dem, som staa paa Vedbryggen og vente og ere glade ved at faa det ringe Arbeide at lægge den opstablede Vedfavn i Vognen for dermed at tjene sig 4 Skill, (dette er Folk, som ikke due til Andet eller betroes, noget vanskeligere, mest af hin forkomne Klasse, som til Nød kunne klare sig om Sommeren, men maa ty til Mangelsgaarden [207] om Vinteren), saa faa vi se et Billede af den dybeste Elendighed, Arbeidsfolk, hvis Fortjeneste neppe nok strækker til Føden, men som endda deler den mellem Mad og Brændevin.

Med Hensyn endelig til den betydelige Afdeling af Bryggearbeidere, som arbeide paa Bordtomterne, kan jeg anføre et Exempel fra en af Tomterne og vel en blandt dem, hvor Arbeiderne i alle Maader have det bedst. Der er en 25 til 30 faste Arbeidere, som Fuldmægtigen gjør sig Flid for at skaffe saa jevnt Arbeide som muligt; Daglønnen er 40, (svarende til 2 Spd. Ugen eller 104 Spd. Aaret);n60 men en Del af Arbeidet betales for Stykket, hvorved Fortjenesten bliver større, og dette er i særdeles Grad Tilfælde med et Lag paa 4 Mand, som stadig have et usædvanlig høit lønnet Arbeide af et særstilt Slags; for disse 4 Mænd kan Fortjenesten i enkelt Uge gaa op lige til 7 Spd. for hver, og ifølge Uddrag af Regnskabsbogen for de første 7 Maaneder af dette Aar faldt der paa hver en Indtægt af 124½ Spd., hvorefter der kan regnes paa en Aars-Indtægt af noget over 200 Spd. Dette kunne vi da vel betragte som Maal for allerhøieste Løn inden denne Klasse. Her interesserer det imidlertid mere at komme efter det gjennemsnitlige Beløb, og derfor var det mig uheldigt, at Regnskaber ikke er indrettet saa, at det giver nogen Oversigt over hver Mands Fortjeneste. Og navnlig kan man vide, at de løse Tomtearbeidere oftere ere udsatte for at gaa arbeidsløse.

Men ved Siden af hine Bryggearbeidere have vi – ingen veed, hvor mange Hundreder af Dagarbeidere, som lægge sin Sved rundt omkring i selve Byen. For Modsætningens Skyld kunne vi kalde dem By- eller Gade-Arbeidere. Saaledes beskjæftiger Stadens Vei- og Brolagningsvæsen en 150 Mand i Løbet af Sommeren, og til samme Tid have mange Folk Beskjæftigelse med Jord- og Stenarbeide i Tomten for de nye Huse, som skulle opføres, fremdeles som Haandlangere til at bære Mursten og Kalk, o. s. v., o. s. v. Men ogsaa for [208] disse Folk kan der indtræde Arbeidsstandsninger naarsomhelst, og om Vinteren er der ligefrem Arbeidsnød for en Mængde af dem. Af hine Stadens Veiarbeidere f. Ex. ere kun 20 à 30 i fast Tjeneste Aaret rundt, de øvrige spredes ad i alle Retninger, naar Sommerarbeidet slutter, og hvor de saa spørge om Arbeide, finde de overalt mange Medansøgere.

Vedskjæring, Sneskuffing og Isbryting i «gode» Vintere, d. e. rigtig dygtige Sne-Vintre, Stenbryding til Bygnings-, Bro- og Puksten, Brostenshugging og Stenpukking – se der en Del Vinterarbeide, som jo egner sig for disse By-Arbeidere, og som det lader til at de saa nogenlunde have at dele mellem sig alene, idet Bryggearbeiderne ikke stort befatte sig med deslige Sysler (naar undtages, at dog nok en stor Del af Bordtomternes Løsarbeidere ere med i Vedskjæringen).

Men hvor lidet dette Arbeide forslaar til de mange Hænder, og hvor lidet de korte Vinterdages Fortjeneste forslaar til de mange Munde, det vide Fattigvæsnets Vedkommende at tale om, og stundom have Autoriteterne (Fattigkommission og Formandskab) maattet gjøre Udvei og skaffe Arbeide.

Saaledes i Begyndelsen af 1866. Et Par Kloak- og Gadearbeider bleve besluttede og satte i Værk for Arbeidsløshedens Skyld, og der blev gjort Forsøg med at levere gammelt Tougværk ud til Drevplukking. Bestyreren af hint Gadearbeide har beskrevet mig, hvordan det gik til; han antog kun saadanne Folk, som havde Seddel fra Fattigforstanderne med Bevidnelse om Trang; der kom mange, men det var « elendige Folk», uvante med Arbeidet, saa de tabte snart Modet og forsvandt, hvorved de efterlod Plads for nye Folk, som ligeledes kom med Sedler og forsøgte. Daglønnen var fra 36 til 44, aabenbar for stor i Forhold til det Forslag, der var i disse Folks Arbeide. – Og Forstanderen paa Mangelsgaarden, som havde det Hverv at bestyre hint Drevplukkingsarbeide, har meddelt mig, at det gik for sig i Februar og Marts, da 73 Personer kom og fik Material (ligeledes efter Sedler fra Fattigforstanderne), og at de plukkede tilsammen 83 19 Drev for dels 1, dels 1½ pr. eller for tilsammen [209] 23 Spd. 115. Man seer, at dette blev kun en Ubetydelighed paa hver, og det viste sig ogsaa her, at de fleste tabte Modet og sluttede snart; ogsaa her kræves nemlig nogen Øvelse for at faa Arbeidet til at gaa fra Haanden, og derom gjælder det saa meget mere ved et Arbeide, som, efter hvad Forstanderen har oplyst, selv for den Øvede kun giver en Dagløn af 12.n61

Efter saadanne Exempler kan man nok forstaa, hvorledes der kan lyde forskjellige Uttalelser omgaaende disse Forholde. Fattigforstanderne, som høre Arbeidernes Klager over Arbeidsløsheden, fremhæve deres Arbeidsvillighed, men de offentlige Arbeidsbestyrere eller private Arbeidsherrer, som de med «Sedler» eller Anbefaling forsynede Arbeidere henvende sig til, laste dem ofte for det Motsatte. Sandheden ligger sagtens i Midten; der er utvivlsomt den største Arbeidsvillighed, saa længe det gjælder et tilvant Arbeide, som søger sin Mand, men ikke tillige den Selvvirksomhed, som, naar dette slaar Feil, veed at søge et nyt Arbeide og forstaar at føie sit Sind og tøie sin Evne efter dettes Krav.

Som ovenfor, hvor Talen var om Bryggearbeidernes Aarsfortjeneste, skulle vi ogsaa ved en Del Exempler søge at danne os en Mening om, hvad Aars-Indtægt der kan falde paa disse saakaldte By-Arbeidere.

I denne Henseende skal jeg først pege paa et Par Korporationer af udsøgte Folk, som ere fast ansatte og det i mere betroede Poster, saa de vistnok ikke høre til Dagarbeidernes store Familie, men som derhos staa disse saa nær, at det kan gaa an at anstille Sammenligning, – jeg mener Brandvæsnets og Politiets faste Folk. Brandkorpset bestaar af en 50 Mand, dels fordums Gaardskarle og Soldater, dels ogsaa Smede, Snedkere og andre Haandværkere, hvis Haandtering Tjenesten tiltrænger, og disse Folk lønnes, nogle med 14, andre med 12 og atter andre med 10 Spd. maanedlig, hvortil rigtignok [210] kommer det Tillæg, at de faa Klæder til en Værdi af omtrent 20 Spd. aarlig og fri Bolig (de Ugifte flere sammen paa et Værelse). Og den beslægtede Klasse af Folk, Politiet har i sin Tjeneste, nemlig Konstablerne, lønnes saaledes:

hvortil kommer for alle som aarligt Tillæg en Uniform til Værdi af omtr. 20 Spd. Disse Poster ere ligesom Brandvæsnets meget søgte; maaske de fleste Konstabler ere fordums Underofficerer og Soldater, men man finder ogsaa blandt dem Haandværkssvende og Mænd af temmelig forskjellige Stillinger.

I disse offentlig ansatte Folks Lønninger have vi altsaa et Maal paa, hvad der blandt en meget talrig Del af vore Medborgere ansees for god Fortjeneste, og vi maa være forberedte paa, at Mængden af de egentlige Dagarbeidere, som vi nærmest have for Øie, ikke paa langt nær naar saa høit op.

Om den Del af Byens Veiarbeidere, som jeg ovenfor omtalte ere sysselsatte for Veivæsnet Aaret rundt, en 20–30 Mand, har jeg af deres Arbeidschef faaet opgivet, at de have en fast Dagløn Vinter og Sommer af fra 40 til 52, saa de dygtigste og mest betroede tjene høist 130 Spd. Aaret og de andre mindre, nedad indtil kun 104 Spd.

De løse Arbeidere, som Byens Veivæsen bruger om Sommeren, kunne ansees at have en gjennemsnitlig Dagløn af 48; hvad Sysselsættelse og Løn de have om Vinteren, er uvist; men naar Hensyn tages til de altid indtrædende Arbeidsstandsninger, falder deres Aarsfortjeneste vel altfor ofte lige saa lav som den laveste for de faste Arbeidere.

Som Prøve paa, hvad Mange maa lade sig nøie med om Vinteren, kan anføres, at paa Byens Stenpukker-Tomter er jevnlig en 40 Mand i Arbeide da, men det Høieste, de kunne drive det til at tjene, er 36 Dagen, og det Almindelige antages kun at være 20 til 22.

Endelig skal jeg anføre en Mands Dom, som gjorde stærkt Indtryk paa mig. Det er Fattigforstander Sønderby.

[211] I Grønlands Distrikt, hvor han er ansat, og som vel er den Bydel, der forholdsvis tæller den største Mængde af Sjauere og Dagarbeidere, har han havt god Leilighed til at blive kjendt med disse Ting; men endda maa jeg tilstaa, at netop fordi den af ham antagne Aars-Indtægt forekom mig saa ængstelig lav, har jeg samlet de nu anførte Exempler til Sammenligning. Hr. Sønderby mener, at det endog er stivt regnet, naar man sætter en almindelig Dagarbeiders gjennemsnitlige Dagløn til 40; hvad den om Sommeren er større, opveies ved Arbeidsløshed om Vinteren. Den store Fortjeneste, som Sjauere ofte siges at have, mener han kun er for Undtagelse at agte; at en saa simpel Mand engang tjener en Daler Dagen, det er noget som gjør Indtryk; over det enkelte Held overser man det langt hyppigere Tilfælde, at Manden tilbringer hele Dagen med ganske liden eller slet ingen Fortjeneste, og han selv behager sig i at komme den lykkelige Tid ihu, ja skryder vel endog af sit Held som et Karlsstykke.

Hine 40 Dagen er det samme som 2 Spd. Ugen eller 104 Spd. Aaret. Men hvad det vil sige, det kunne vi gjøre os anskueligt ved fremdeles at høre Hr. Sønderbyes Opgjør og Overslag over, hvorvidt den Indtægt strækker til for en middels Husholdning, Mand, Kone og tre Børn. Han havde ofte forhørt sig om Husvæsnet i saadanne Familier og ved Sammenligning med sin egen Husholdning søgt at komme til et bestemt Resultat i denne vigtige Sag.

Nu vel, Hus maa Familien nødvendigvis have, Ved kan heller ikke undværes, og noget Lys maa der jo ogsaa til. Og saa kan Husmoderen faa Raad til at kjøbe for Dagen: Brød, Sirup til Brødet, Kaffe, Sukker til Kaffeen – og ikke mere. Men Potetes, men Melk, men Smør, men Smaasild og Makrel og Kjød og Flesk? Hertil svares, at skal der blive Raad til noget af dette, saa maa det ske ved Indskrænkning i noget af det Andet, og selv Potetes maa der ikke være Tanke om at kjøbe uden paa de Aarets Tider, da de virkelig ere billige. Men der skal da mere end Mad til. Familien skal jo have Klæder? og Sko? Svar: Nu er her tænkt paa en Familie, [212] hvor Konen endnu er belemret med smaa Børn, saa hun ikke kan tjene noget paa sin Kant; have de slidt op, hvad de kunne havt fra bedre Dage, saa er det den allerstørste Nød; har en saadan Mand et Par Buxer, som han kan vise sig med blandt Folk om Søndagen, saa har han faaet dem i en af de bedre stillede Familier, hvor han er kjendt, eller gjennem Fattigforstanderne, som stundom faar saadanne Gaver at uddele underhaanden, og de Skjortefiller, som Børnene gaa med, have de kanske faaet af Familier i Nabolaget, som ere lidt mindre fattige selv.

I Modsætning til saadan mørk Skildring, bemærkede Hr. Sønderby videre, kan det være at Andre ville pege paa et og andet Exempel, som saa: «Se, den Mand der, han har kun sine 2 12 Dagen til sig og Familie, men har dog kravset sig til et Hus – der ser man, hvad Forsynlighed og Betænksomhed kan udrette.» Men ved at se nærmere efter, vil man finde, at det er Folk, som Lykken har føiet sig for, saasom en Gaardsfuldmægtig hos en rig Mand, en vel lønnet Arbeider paa en Fabrik, en Familie, som har Børn i den Alder, at de kunne tjene Noget, f. Ex. paa en Tobaksfabrik o. s. v.

Den store Mængde af Dagarbeidere gaa med stadig Bekymring for, hvorledes de skulle slippe igjennem fra Høsten til Vaaren. Det gjælder om at staa sig godt hos Høkeren. Der begyndes med at tage paa Kredit for 2 til Lørdagen og betale dette paa Dagen; næste Uge kan man tage op for 3 og slippe med at betale 2, Ugen derefter tages der op for 4 o. s. v., og naar saa Sommerfortjenesten begynder, saa kan Familien have at gjøre ugentlige Afbetalinger paa en Høkergjæld af 8–10–12 Spd.

Hint Overslag over en Husholdning paa 5 Mennesker og med 2 Spd. for Ugen lød saa:

saa man altsaa selv med denne knappe Levemaade egentlig kommer 7 tilkort.

For et Par Aar siden var jeg i Christiania Arbeidersamfund med at arbeide for Oprettelsen af en Syge- og Begravelseskasse for Arbeidsklassen i vor By, og jeg kan bevidne, at der blev anvendt megen Omhu med Beregningen af Ugebidraget, som blev sat saa for de forskjellige Klasser:

Men for en Uges Tid siden har jeg maattet deltage i Forhandlinger om dette Bidrags Nedsættelse. Det blev nemlig oplyst, at efter nær halvandet Aars heldige Virksomhed har Kassen ikke alene ikke formaaet at samle mere end en 250 Medlemmer, men ser sig endog truet med at tabe en Del af disse, og det af dem, som den nødigst vilde tabe, nemlig Familier af den egentlige simple Arbeidsklasse. Grunden er denne ligefremme, at Folk ikke finde sig istand til at betale.

Man ser, at den ene Oplysning stemmer kun altfor vel med den anden.

En yderligere Belysning af Forholdene skulde det ogsaa være, dersom vi havde paa et Bret Opgave over Antallet og Beløbet af Byens Fattigvæsens Bevilginger Uge for Uge. Vi skulde se jevn Tillagen ud over Høsten og Vinteren, naar Dagene blev kolde og mørke, og saa igjen Aftagen ud over Vaaren og Sommeren. Af vort Lands overmaade tunge Fattigbyrde, en Million Spd., kommer et paafaldende Beløb, nemlig omtrent en Tiende-Del, paa Christiania alene, og om vi kunde gjennemskue alle Forholde, skulde det kanske (og det vel [214] til Overraskelse for de Fleste) vise sig, at Næringsdriftens Afbrydelse formedelst Vintrens Kulde og Mørke har en større og sørgeligere Indflydelse her end noget andet Sted i Landet.

Men hvorledes staar det nu til med de omtalte Bi-Sysler inden denne talrige og for en stor Del nødlidende Arbeidsklasse, disse Bi-Sysler, som skulde svare til Husfliden paa Landet og udfylde Mellemrummene mellem Hovedbedriftens Arbeider? Hvorvidt har den aarligt tilbagevendende Arbeidsnød lært Folk at søge og finde sig noget Arbeide, som de kunne drive for egen Regning eller hjemme i sine Boliger i Aftentimerne efter Vintertidens korte Dagværk samt paa de Dage, da de ganske mangle Arbeide for fremmed Regning?

Overalt, hvor jeg har vendt mig hen for at faa Besked, er det kun lidet, man har kunnet glædet mig med.

Forstander Klouman paa Mangelsgaarden siger efter sin mangeaarige Erfaring, at de Folk, hvis almindelige Dont ikke kræver Brugen af egentligt Værktøi eller Haandværksredskab, saasom Tomtearbeidere og Murerhaandlangere og Brygge-Sjauere, kunne ikke bruge sine Hænder til noget Slags Haandværk, naar de komme hid første Gang, og af egentlige Haandværkere, saasom Murere, Malere, Smede, er det yderst faa, som kunne noget andet Slags Arbeide end det, de netop have lært; af dem, som sad i Anstalten den Dag jeg spurgte om disse Ting, var der kun en, som havde sig et Bifag, nemlig en Maler, som havde lagt sig efter at skjære Trætøffelbunder og tildels havde beskjæftiget sig med det om Vinteren.

Om denne samme Sag har jeg ligeledes talt med tre af Byens fire Fattigforstandere. Alle syntes de i sine Domme og Beretninger at være ledede af et for de Nødlidende velvillligt Sindelag, saa de stærkt fremhævede, som allerede ovenfor bemærket, baade Arbeidsnøden og Arbeidsvilligheden. Og jeg forstod det, som om det var et af deres største Studier, hvorledes de skulde afhjælpe denne Arbeidsnød. Men med alt dette var det kun sparsomt med Exempler paa, at Arbeidsfolk selv havde taget sig til nogen Bi-Syssel. Tvertimod blev det bemærket, at disse Folk som oftest bo for indskrænket til at kunne [215] drive noget Slags Husflid; om Aftenen er der i mange Familier knap Rum til at træde paa Gulvet mellem Flad-Sengene. Desuden er der Vanskeligheder ved at faa Træ og Kurve-Pidske og andet Emne til at arbeide af.

Er der da slet ingen Husflid inden Arbeids-Klassen? I nogle Huse kan man se, blev der svaret, at Børn sidde og sy Hægter paa Papir, eller spikke Tobakspinder, eller gjøre Apotheker-Æsker, «men i det Smaa», blev der føiet til om dette Sidste. Om Fruentimmernes Arbeide er det ikke Meningen at tale her; man veed, at for dem falder det lettere at faa sig noget Haandarbeide. Men Mændene? er der slet ingen af dem, som have noget fore til Tidsfordriv og Fortjeneste om Vinteren? Det Meste og næsten Eneste, som blev nævnt, var dette Friluftsarbeide at gaa paa Isen og fiske; kun En nævnte tillige, at enkelte Mænd (eller enkelt Mand?) sad og puslede med at gjøre op Legetøi til at sælges paa Torvet i Markeds-Ugen.

Nu kan man sige, at Fattigforstanderne sagtens mest have den fattigste Del af Familierne for Øie og kanske ikke kjende saa nøie til Tilstanden i den store Mængde af Arbeider-Familier, som endnu have vidst at holde sig over Forarmelsens Grændse og vel maa vise noget større Vinskibelighed.

Derfor her et Exempel fra en anden Kant. Vi have allerede aflagt Besøg paa en af vore Bordtomter og forhørt os om de faste Arbeideres Lønninger. Det var mellem 25 og 30 Arbeidere. Jeg talte om dem med Bordskriveren, og jeg besøgte nogle af dem i deres Hjem, saa jeg tror, jeg kom godt ind i de Forholde, jeg har her for Øie. Selv blandt dem, som have størst Aarsfortjeneste (og jeg har berettet derom ovenfor), hørte jeg Klage over, at den lidet vilde strække til, saa der kunde nok spørges efter Bifortjeneste. 7 af dem ere dog i saa vidt Stand, at de ere Huseiere, og 5 ere ugifte. 4 af Arbeiderne er det saa ilde bevendt med, at Bordskriveren paa en Maade har maattet tage dem under Formynderskab, kjøbe Klæder til dem o. s. v.; de kunne ikke passe Pengene selv. Hvad Husflid og Bi-Syssel fandt jeg nu her? Tre Mand af denne Stok ere saa vidt hændige, at de lappe Skotøi for sig [216] og sin Familie og tildels gjøre nyt; de af dem, som ere Huseiere, antages at pusle lidt med Husene, skuffe Sne i sine egne Gaardsrum o. s. v.; men af Sysler, som drives til Pengefortjeneste, kjendes i hele denne Kreds kun dette, at en Mand i Mellemstunderne sidder og lægger Fiskesnøre af Hestetagl. Naar hertil føies, at en Mand har en Hustru, som sidder paa Torvet og sælger gamle Klæder (eller Melk – en sagde saa, en anden saa), er neppe noget af disse Familiers Bi-Arbeider forbigaaet. En brav Bordskriver staar gjerne i Forhold til Arbeiderne som en Husbonde til sine egne Folk, og det ligger ham paa, at de tage sig op og staa sig godt; men denne Bordskriver beklagede sig over, at Virkelysten ikke var større, den huslige Tilstand ikke bedre, og hans Kone tilføiede, at hun ofte havde været ifærd med dem om at faa gjort Pølsepinder og Klædesklyber o. desl., men nei, ingen vilde. Selv sagde en af Arbeiderne mig, at han havde været ledig 6 Uger i sidste Vinter, men intet andet havt for sig da end at fiske engang imellem, og en anden forklarede, at paa de ledige Dage og ligesaa om Vinter-Aftenen bestod hans Bestilling i at gaa omkring i Nabolaget, læse i «Bladene» o. s. v.

Blandt de foromtalte faste Arbeidere ved Byens Veivæsen kan jeg paa lignende Maade oplyse, at en er oprindelig Bogbinder, men har ikke havt Tanke om at gjøre Brug af denne sin Profession om Aftenerne, og to ere fordums Snedkere, uden at det af den af Kammeraterne, jeg talte med, kunde berettes, at de drev paa med denne Haandtering. Den eneste Bisyssel, jeg i denne Kreds har faaet opspurgt, er, at et Par Mand nok sysle med Skolapping til eget Brug.

For mig, som nylig har været i Bygder (paa Vestlandet), hvor alle Mennesker gaa med Træsko, syntes det, at det skulle være et nærliggende Smaastundsarbeide for Dagarbeideres grove Hænder at gjøre Træsko til eget og Familiens Brug. I Træsko-Bygderne har det tidt moret mig at lægge Mærke til, hvorledes Husfaderen i Sommerens Løb lægger tilside saadant Træ-Emne, som egner sig til dette Brug, og hvorledes han om Vinterkvelden hygger sig med at gjøre et Par [217] rigtig vakkre Sko til sin Kone eller nogle bitte smaa til den Lille, som netop har lært at gaa, og man kan vide, der er Fryd hos Barnet, naar det første Gang stikker sine Pusselanker i egne Sko. Formedelst denne tidlige Vane med at gaa paa Træsko er der ikke fjerneste Tanke om den Ulempe, som det Slags Skotøi vistnok vilde volde en Begynder i voxen Alder, og overalt, hvor Træsko ere i Brug, prises de høilig for deres Tørhed og Varme og Villighed. – Nu vel, med Tanke om alt dette, og for at faa endnu et Exempel til Oplysning om Skik og Brug og Levemaade her i vor By, anmodede jeg en af Lærerne i Møllergadens Skolehus om at se paa alle Gutternes Fødder og tælle, og Resultatet blev:

Ordentlige Træsko havde ingen. Temperaturen var den Dag baade Morgen, Middag og Eftermiddag 10° R., og det var saa meget værre at gaa barbenet, som det var sølet paa Gaderne efter Regnveir Dagen forud. – En lignende Tælling fra Almueskolerne i Bergen skulde sikkerlig viist mange Fødder med Træsko og langt færre nøgne. Selv hine 20 Par Trætøfler ere neppe arbeidede af Børnenes Fædre. Idetmindste saa jeg nylig hos en af Fattigforstanderne et helt Skab fuldt med Trætøfler, som skulde uddeles til de Fattige, og som Fattigvæsnet havde faaet arbeidet i Tvangsarbeidsanstalten, og vel kunde Forstanderen nævne mig en Mand i Byen, som er Trætøffelmager af Profession, men ingen, der driver Arbeidet som Bi-Syssel, ikke engang til eget Brug.

Til denne Række af Exempler fra Dagarbeidernes (baade Brygge- og Byarbeidernes) talrige Kreds skal jeg endnu føie den Bemærkning, at den Slutning, som disse Exempler lede til, nemlig at det ikke hører til Skik og Sædvane blandt disse Folk at drive synderlig paa Husflid eller Bi-Sysler, kun bliver altfor vel bestyrket ved hvad vi skulle faa se og høre blandt [218] den anden Klasse af Arbeidere, som jeg fra Begyndelsen af sagde at jeg tillige vilde gjøre til Gjenstand for Betragtning – Bygningshaandværkerne nemlig.

Der er imidlertid flere Klasser af disse, og jeg maa indskrænke mig til at tale om to af dem, de to talrigste, nemlig Murerne og Malerne.

Mestrene sætter jeg ud af Betragtning, og Haandlangerne har jeg ikke heller at gjøre med her, da de regnedes til Dagarbeidernes Klasse ovenfor. Betragtningen kommer altsaa til at dvæle ved Svendene samt de vel ikke med Svendebrev udstyrede, men dog haandværksmæssig uddannede Murer- og Maler-Arbeidere, hvilke sidstes Antal vel endnu er det mindre, men dog i stærkt Tiltagende.

Der antages at være i vor By omkring 400 Murere og omkring 200 Malere af disse to Slags, med og uden Svendebrev. Naar det betænkes, at en meget stor Del af disse Folk derhos ere Familiefædre, saa faar man en Fornemmelse af, hvad Betydning der ligger i disse Tal.

Begge disse Haandværk lide stort Afbræk formedelst Vinterens Indflydelse. Naar Murerne fra sine høie Stilladser af se, at nu er der Sne allerede paa Grefsen-Aasen, saa vide de, at de maa skynde sig at faa Huset under Tag og saa berede sig til at have sin sidste ordentlige Ugeløn. Det er mere som et Slænge-Arbeide, der kan forefalde i Vinterens Løb, med Pudsning og Reparationer indvendig nu og da.

Og Malerne? de have hele Sommeren igjennem at tænke paa, at til Høst-Flyttetid maa deres Arbeide omtrent være færdigt, og efter den Tid ere de saa temmelig overflødige.

Vel have Murere sagt mig, at i den allerseneste Tid have enkelte Mestere forsøgt at drive Arbeidet paa amerikansk Vis hele Vinteren igjennem, og vistnok have Malere forklaret mig, at der ligeledes i deres Profession er blevet noget mere Vinterarbeide nu mod før, idet Dampskibe idelig ligge til Reparation paa de mekaniske Værksteder om Vinteren og naturligvis maa være pudsede og malede, før Isen gaar op.

Men alt dette forltaar dog lidet endnu.

[219] I indeværende Aar fik Murerne først begynde for Alvor sidst i April og udover til Midten af Mai, saa der kanske havde været 5 Maaneders Stands for de fleste, og for Malerne er Vaarflyttedag den almindelige Begyndelsestid, saa en Malersvend sagde mig, at han engang havde gaaet ledig hele 6 Maaneder, fra og til Flyttedag.

Selv med tilbørligt Hensyn til det tilfældige Arbeide i den mørke Tid, antages det, at man for Murernes Vedkommende trygt kan regne 3 Maaneders Stands i Gjennemsnit, og for Malernes Vedkommende lader det til, at Arbeids-Løsheden pleier vare endnu længere.

Er Arbeidsfortjenesten saadan, at Ardeidsløsheden nogenlunde let kan udholdes for saa vidt?

Maler-Svendenes Dagløn gaar i de bedste Sommermaaneder op til 80, men falder omkring Høst-Flyttetid til 2; med heldigt Akkordarbeide skal den samlede Fortjeneste kunne naa op til 200 Spd. for Aaret. Mursvendene tjene noget mere; de holde i den bedste Tid en Dagløn af 1 Spd., og med Akkordarbeide, hvor de tildels leie Arbeidere til Hjælp for mindre Dagløn, kunne de drive det til en Fortjeneste af indtil 1 Spd. 60 Dagen. Men er der alligevel mange Mursvende, der af sit Haandværk tage over 250 Spd. for Aaret?

Og om de saakaldte Murer- og Maler-Arbeidere (uden Svendebrev) kan det skjønnes, at deres Aars-Indtægt falder en god Del lavere.

Her er altsaa visselig baade Tid for Bi-Sysler og Behov for Bi-Fortjeneste, og det maa være tilladt at dvæle ved det Spørgsmaal: Hvorledes have disse Folk det og hvad tage de sig til i den mørke Tid?

Man kunde mene, at Svendene selv kanske glæde sig til Hviletiden, ligesom Skolelærere og Skolegutter og Studenter til Ferien. Men nei, saa er det ikke. Alle Udsagn gaa ud Paa, at man heller gruer sig til den Aarstid, som tager baade Arbeide og Fortjeneste fra Folk.

Men derhos maa jeg desvære sige, at Alles Udsagn tillige [220] gaa ud paa, at det kun er en mindre Del af disse Arbeidere, som have vidst at finde paa eller villet bekvemme sig til noget Bi-Arbeide.

Man kan forestille sig, at Mestrene dømme for strengt, og jeg skal derfor kun gjengive de Forklaringer, jeg har faaet af en Svend af hvert Fag, Mænd, som jeg veed er vel anseede af og kjendte med sine Kammerater.

Den Mursvend, jeg talte med, har selv om Vinteren Kontorforretninger hos sin Mester. Enkelte af hans Kammerater hugge Sten, andre paatage sig simpel Graastensmuring, atter andre, hvem Nøden tvinger, ty til saadanne Arbeider som Jordgraving og Vedskjæring. En Del ere halve Skomagere, saa de kunne lappe Sko for sig og Sine, andre forstaa sig lidt paa Snedkerering og drive antagelig paa med Et og Andet af det Slag. Men det, som lod til at give mest Sysselsættelse, var at fiske paa Isen; der er dem, som have sin Fiskekjælke med tilhørende Redskaber i fuld Stand, nogle lægge an paa at fiske regelmæssig til Salg, og som Exempel fortaltes om en Helleflyndre, der indbragte en Murer 5 Spd. Denne min Hjemmelsmand mente, at kanske den halve Del var sysselsat paa en eller anden af disse Maader, dog heller ikke de stadigt, ikke hver Dag og ikke hele Dagen.

Og min Hjemmelsmand blandt Malerne bemærkede først, at kanske en Fjerdepart af hans Kammerater, af den ugifte Del, tog paa Landet om Vinteren, til de Hjembygder, de monne være komne fra, hvor de lettere kunde slaa sig igjennem og kanske faa noget at gjøre; af dem, som holdt sig i Byen, var det faa, som tog sig noget til udenfor Professionen. En vidste han om arbeidede paa et Bryggeri, og en var Brød-kjører; men det var ikke frit for, at dette blev anseet med Uvillie blandt Kammeraterne. En havde gaaet som Bybud en Vinter, men han var nu reist fra Stedet. – Jeg forstod og kunde til en vis Grad ære den Følelse, som holder en udlært Haandværker tilbage fra at deltage i Gade- eller Sjauerarbeide; men des ivrigere spurgte jeg efter Sysler, som kunde synes beslægtede med Malerens Fag og ialfald kunde drives [221] enten paa et Værksted eller i eget Hjem. Kolorere Landkaarter eller belægge Stentryksbilleder med Oliemaling (Olietryk)? Nei, ikke kjendt som Bisyssel for nogen Maler her i Byen. End udføre smaa Oliemalerier, Landskabsbilleder o. s. v.? Ja, for nogen Tid siden var her en, som malte og solgte sine Billeder for 5 Spd. Stykket; men han er fraflyttet Byen. Lakere Præsenterbretter og andet Blikarbeide? Dertil kræves egne Ovne, og det meste af saadant Arbeide blev nok hjemført fra Udlandet. Polere Møbler for Snedkerne? Om en Snedkermester oplystes, at han tildels har Fruentimmer til det Arbeide; at Malere befkjæftige sig paa den Maade, vidstes ikke. – Nu vel, binde Malerkoster og Pensler, disse Redskaber, som Malerne jo selv bruge? Hertil troede min Hjemmelsmand at vide, at selv de Børstenbindere, som Byen har, indføre Koste fra Udlandet, billigere end de kunne gjøres her – i hvilken Anledning rigtignok den Mening paatrængte sig hos mig, at baade dette og meget andet Arbeide vist maatte kunne gjøres lige saa billigt her som nogensteds, naar de mange Folk, som Vinteren hindrer i at arbeide i deres egentlige Fag, vilde tage Haand i med og arbeide for en billig Dagløn – efter den Regel, at nogen Fortjeneste er bedre end ingen. – End Arkskrivning da? Det Arbeide troede min Hjemmelsmand nok vilde blive modtaget, om det var at faa; en Maler vidste han om, som havde syslet med Nodeskrivning. – End besøge Tegneskolen? Læregutterne gjøre det, men Svendene kun lidet; de fordrive heller Tiden med at læse. Hvorledes da læse? efter nogen ordnet Plan, f. Ex. for at lære Engelsk med Tanke om at reise til Amerika eller Australien paa nogle Aar? Nei, man læser hovedsagelig lette Bøger til Tidsfordriv.

Dersom en Murer eller Maler læser dette, saa vil han vel finde, at jeg har været strid med mine Spørgsmaal. Men det samme vil han ogsaa finde ved at læse f. Ex. Side 102 og 103 ovenfor, om min Samtale med Løskarlene i Sætersdalen. Skal det nogetsteds være tilladeligt at gaa paa og blive ved og trænge ind med Undersøgelser om Arbeidsforholdene, saa maa det være i Norge, hvor Vinteren gjør det [222] saa vanskeligt og tungt for os alle, og skal det nogetsteds i Norge kaldes vigtigt at komme til fuld forstaaelse af Sagens Vanskeligheder og Farer, saa er det her i Christiania, hvor jeg netop indledede Undersøgelsen med Henvisning til de Mange, som gaa til Grunde i Elendighed, og det, som det synes, netop fordi de ikke ere komne i ret Tour med Arbeide eller fordi de under Arbeidsstandsninger ere komne ud af Arbeids-Vanen. Det er nok den almindelige Tænkemaade, at har man først opoffret sig for et Fag eller en Bestilling, saa kan man vente sig ligesom til Gjengjæld, at samme Fag eller Bestilling skal føde sin Mand, og det er ingenlunde frit for, at man holder det for at være under sin Værdighed, at tage Haand i noget andet Arbeide. Men alt dette er Fordom. Enhver brav Arbeider – og fremst den mere udviklede og dannede Haandværker – bør vise, at han forstaar at bruge sin Tid vel, og det baade for sin egen Skyld og for Exemplets. Arbeide maa overalt være Arbeidernes Æressag, og blandt dannede Folk kan intet Arbeide agtes for ringe eller uværdigt.

Jeg bliver ved med mine Bemærkninger og Spørgsmaal.

Naar nu Murer- og Maler-Professionen er saadan, at der stadig kan forudsees længere Tids Stands, hvorfor da ikke allerede fra Læreaarene eller de første Svendeaar formelig lægge sig efter en Bi-Profession, ligedan som de Studerende jo foruden sin Hovedvidenskab gjerne maa lægge sig noget efter baade en og flere Hjælpe-Videnskaber og Bi-Fag? Man har svaret: Det har der nok lidet været tænkt paa; naar Gutten er bleven Svend, synes han, han faar saa meget i Svendeløn, at han ikke behøver at tænke længer frem. – Men kunde man saa ikke nok betænke sig i den skjønsommere Alder og endnu tage Mod til sig og begynde? Svar: det vilde vel blive for liden Øvelse og Færdighed, som kunde vindes i den korte Vinter-Tid – nu, det gjælder i alle Haandteringer at være rigtig øvet hver i sit Fag, den Ene i Kappestrid med den Anden. – Men hertil har jeg igjen kunnet minde om et Arbeide, som hører til de betydeligste i Landet, idet det beskjæftiger maaske det allerstørste Antal af Arme, og som ligeledes er indskrænket [223] til en vis kort Tid af Aaret, men endda drives til den største Grad af Fuldkommenhed, som vi overhoved have Forestilling om – Høslaattens Arbeide nemlig, paa dyrkede Volde og naturlige Enge, op efter Lierne, i Fjeldskarene, hen over Heiene, Mil for Mil, Landet over, – med forskjellige Slags Redskaber efter Landets Beskaffenhed, med «Slipinger» eller «Tynninger», med Langorv og med Stutorv, med bredere og med smalere Ljaa-Blade, hvis ulige Værd kun de Sagkyndige formaa at dømme om. Og ligesaa har jeg peget paa det storartede Syn fast hele Vestlandet over, naar Tusinder af Bondekarle fra de indre Fjorde og fra Dalene komme ud til Havkanten strax, over Jul for, trods sin mindre Øvelse, at give sig ind paa Hav-Folkenes Fisker-Baade og deltage med dem i to–tre Vintermaaneders skarpe Dyst; i førstningen ere de vel søsyge og bange, men næste Aar gaar det bedre, og Aaret derefter ere de selvstændige Fiskere, ja kanske Høvedsmænd for egne Baadlag (sml. Side 8–10).

Man tro ikke, at jeg overser Vanskeligheden for de Hundreder af Folk i Christiania at finde paa Bi-Sysler for den arbeidsløse Tid. Hvis Sagen ikke var vanskelig, var der ganske vist ikke saa mange, som gik ledige eller kun tilfældig beskjæftigede og halvt sysselsatte. Vanskeligheden ligger deri, at der gives ikke noget stort Bi-Arbeide, som hele Mængden kunde kaste sig over, saaledes som hine ledige Landsgutter, der om Vinteren strømme til for at være med i Fiskerierne. De mange Dagarbeidere og Haandværkere i Byen maatte mere se sig om efter en Mangfoldighed af Smaa-Sysler, hver sin. Men det vil være et uhørt Træf, at der blandt Hundrede Mand er et helt Hundrede af saadanne begavede og opfindsomme Folk, at de ikke behøve Andres Exempler, men hver for sig kunne vide at skabe sig en ny Arbeidsvirksomhed.

Netop fordi Sagen frembyder et Problems Vanskelighed, synes den mig tillige at have en spændende Interesse.

Og med denne Interesse har jeg tilbragt adskillige Dage i denne Sommer med at gaa omkring og se mig om i Udsalgssteder [224] og paa Værksteder. Lad mig saa fortælle lidt om to af disse Steder.

Nu afdøde Thesens «lndustri-Magazin» i Kongens Gade, med Bikubens Symbol i sit Skildt, vakte i sin Tid almindelig Deltagelse. Det var saa bekvemt her at finde samlet allehaande Husgeraad og Dukkestel, og det var saa hyggeligt at tænke paa, at nu var dog Begyndelsen gjort med at skaffe flittige Arbeidsfolk Afsætning for deres Fristundsarbeider, som jo vare eller kunde blive lige saa gode som udenlandske Fabrikater. Publikum skjænkede Magazinet sin Deltagelse som en almennyttig, ja veldædig Stiftelse. Men i en 20 Aar, som ere forløbne, har Stiftelsen gradvis forandret Charakter. Bikuben er borte, og naar vi komme ind, se vi kun en mindre og simplere Afdeling for norske Sager, men studse over den store og glimrende Mangfoldighed af udenlandske. Hvorfor denne Forandring? fordi Handelen med den indenlandske Smaa-Industri ikke viste sig lønnende nok. Og hvorfor igjen det? En almindelig Aarsag ligger i Forholde, som jeg kommer til at berøre i Slutnings-Kapitlet; men en farlig Aarsag er tillige den, at dette private Industri-Udsalg fik Bodsfængslets offentlige at konkurrere med. Denne Konkurrence gjorde nemlig Virksomheden usikkrere. Naar f. Ex. Industri-Magazinets Eier ved en Række af Forsøg havde bragt det dertil, at Husflidsarbeiderne omkring i Byen eller i tilgrændsende Bygder leverede en eller anden Gjenstand i saadan Form eller med saavidt smagfuldt Arbeide, at Publikum syntes om den, saa Fortjenesten skulde begynde, da kunde det befrygtes, at Bodsfængslets Værksmester vilde sætte nogle af sine Celle-Arbeidere til at arbeide op til Overflod netop af samme Slag.

Saa gik jeg til Bodsfængslet.

Vil man tro, at det kunde være en Nydelse at gaa omkring i Fængslets Celler netop med Hensigt at bese Arbeidet? Men jeg havde da ogsaa det Held at blive ledsaget ikke alene af Værksmesteren, men tillige af Direktøren selv, som interesserer sig ganske særdeles for denne Del af Fængslets Anliggender, og det varede ikke længe, inden jeg fik den saare behagelige [225] Forestilling, at netop dette Arbeide, som nu bragte mig til at gjæste Cellerne, gjør Livet her udholdeligt for disses Beboere, ja er blevet dem til et kjært Selskab i Ensomheden. Jeg forstod det derpaa, at en stor Del af de forskjellige Slags Arbeider, som drives her, have ligesom sin Historie inden disse Mure; da man første Gang begyndte med dette eller hint Arbeide, vilde det ikke rigtig gaa, ja blev stundom endog opgivet; men saa var der en Mand, som havde Anlæg og Begavelse, og som fandt ud en letvindt Maade at tage Tingen paa, eller som opfandt et nyt Redskab eller og en hensigtsmæssig Forandring med det gamle – og det Arbeide, som før var gaaet sent fra Haanden og ikke vilde lønne sig og altsaa heller ingen Opmuntring indeholdt for Arbeideren eller Betjeningen eller Bestyrelsen, det gik nu saa let og muntert, at det var en Lyst. Jeg kan nævne som Exempel det Arbeide at gjøre Blanksværte-Æsker – et simpelt Arbeide i Grunden, men et Arbeide, hvor det gjælder at faa det til at gaa saa fort og let, som om det skulde gaa af sig selv; der blev forsøgt atter og atter, men forgjæves, indtil en Mand vidste at tage Arbeidet med det lykkelige Greb; selv er han udgaaet for længe siden, men hans Navn mindes derinde, hvergang der tales om Sværte-Æskerne. – Havde nu en eller anden af disse Celleboere fundet Leilighed til at vise sin Opfindsomhed og Virkelyst, saa blev han naturligvis erindret af Værksmesteren, naar det gjaldt om noget andet Nyt, der skulde begyndes. Og naar Direktøren paa sin daglige Runde kom ind i en Celle, hvor der var Glæde over et eller andet Fremskridt, blev han naturligvis delagtig deri, hans Opmærksomhed blev derved vakt for, at her var et Anlæg og en Lyst, som kunde fortjene at faa prøve sig paa et vanskeligere eller kunstigere Arbeide, og hvor han siden færdedes, i sine Venners Huse, i Byens Butikker o. s. v., fik han altid Øie paa et eller andet Stykke Husgeraad eller Legetøi eller lignende, norsk eller engelsk eller amerikansk o. s. v., som kunde gjøres efter og kanske gjøres bedre i en og anden af de mange Celler. Paa denne Maade opstod en hel storartet Samvirken af mange Kræfter. Ja, selve Publikum har [226] maattet være med her, uden selv at vide af det før nu, jeg siger det. Thi i Bodsfængslets Udsalg føres en vis liden Anmærkningsbog, som idelig gaar frem og tilbage mellem Udsalget og Direktøren samt Værksmesteren, og Anmærkningerne gaa netop ud paa at give Vink om, hvad Publikum synes om Varerne, hvordan Kjøbere have ladet sig forlyde med, at de gjerne vilde have dem forandrede – Vink, som hele Fængslet retter sig efter strax.

For mig at gaa omkring fra Celle til Celle og høre om al denne Udvikling og indvies i denne yderst sammensatte Historie af smaa Begivenheder og gradvise Fremskridt, af Vanskeligheder og Held, af Knuder og Gaader og deres Løsning, det var som at skue ind i en Bikube og faa lidt Begreb om, hvorledes Celle-Arbeiderne der have lært deres Kunst og naaet op til saadan Fuldkommenhed.

Men endda var det mig en Forøgelse i den Interesse, hvormed jeg saa og hørte Alt, at jeg idelig syntes at forstaa, her var noget at lære med Hensyn til Husflidens og Smaa-Industriens Vilkaar i vort Land i Almindelighed og særlig med Hensyn til det Spørgsmaal: hvad Bi-Sysler der kunde være at finde paa for Folk, som sidde hver for sig i sine Boliger omkring i den store By, ligesom jo disse Celleboere sidde hver for sig her i dette store Hus.

Dersom jeg nu, istedetfor at skrive et enkelt Kapitel til en Fremstilling af Husflidens Forholde i Landet, skulde skrive en praktisk Ledetraad omgaaende Bi-Sysler for ledige Arbeidsfolk i denne By, saa vilde jeg bestride omstændeligt en hel Del af de Arbeider, som drives i Bodsfængslets Celler. Men i nærværende Kapitel kan der ikke blive Leilighed dertil,n62 og jeg indstrænker mig derfor til denne mere almindelige Bemærkning:

[227] Det siges ofte – og Noget maa der vistnok være i det – at Bodsfængslet tager Arbeidet af Haanden og Brødet af Munden paa Folk, som netop skulde have deslige Smaa-Sysler at ty til. Men saa gjøre man Gjengjæld mod Bodsfængslet! Den Arbeidsmand, som er i Forlegenhed med, hvad han skal bruge sine Hænder til, skal gaa hen i Fængslets Udsalg og betragte dette som en offentlig Udstilling til at vise, hvorledes disse Sysler netop ved hin Samvirken af Krafter inden Fængslets Mure ere blevne udviklede til større Fuldkommenhed, saa de kunne drives med større Fordel, og med god Samvittighed kan han tage sig Fængslets Erfaringer og Lærdomme til Nytte og gaa det i Næringen. Jeg vilde, at de frie Arbeidere skulde overlade til Bodsfængslet at bryde Banen, at stride med Begyndelsens Vanskeligheder, og saa passe Øieblikket til at tage Fortjenesten fra det, naar Arbeidet begyndte at blive lønnende.

Det er ikke saa sikkert, at der er nogen Selvmodsigelse mellem denne Tanke og den Oplysning, som blev given ovenfor om Industri-Magazinet i Kongens Gade, nemlig at dette for en Del opgav sin oprindelige Plan paa Grund af Bodsfængslets overmægtige Konkurrence. Thi efter denne Forandring med Magazinet blev en af dets Handelsgrene optaget og fortsat af Andre, af dem nemlig, som handle med Træ-Bohave, i de Udsalgsboder paa Youngs-Torvet, som jeg omtalte ovenfor Side 148. Og desuden er den oprindelige Plan med et Industri-Magazin nylig optagen igjen, af Hr. Arneberg i Toldbodgaden, som altsaa har den Tro, at Husfliden og Smaa-Industrien endnu maa kunne være lønnende baade [228] for Arbeiderne og for den Handelsmand, som forener sin Sag med deres.

Men vilde det være smukt saaledes ligesom at aflure Bodsfængslet dets Hemmeligheder og lægge an paa at drage Fordel af dets Opfindelser i industriel Retning? I den Anledning kan jeg fortælle, at for et Par Dage siden havde Bodsfængslets Direktør den Godhed at stride mig til for at underrette mig om en ny Industri, som nok ikke blev omtalt ved mit Besøg hos ham, men som han tror det kunde være nyttigt for Folk omkring i Bygderne at blive opmærksomme paa – den Industri nemlig at gjøre Ragge-Sokker, af Gjederag, Nødehaar, Svinebørst og lignende Raskeri, som mange Gange slænges bort. Ifjor Vinter, siger han, var et Par Raggesokker ikke at faa opdrevet i Byen, og alt, hvad Bodsfængslet faar oparbeidet, kjøbes strax af et Par Kjøbmand, som neppe have Forsyning nok for Publikum. Thi Forbrugen er i Tiltagende for Jernbane-Reisernes Skyld; man fryser i Jernbanevognene om Vinteren, og medens Reisestøvler ere en kostbar Affære, er et Par Raggesokker en Bagatel, og Direktøren betvivler derfor ikke, at det vilde lønne sig for Landalmuerne at arbeide op og holde til Salg ved Jernbanestationerne. – Dette Hr. Direktorens Raad sigter jo nærmest til Landsbygderne;n63 men det forstaa vi jo tillige, at det er [229] hans Ønske, at Bodsfængslet, saa langt fra at stade den frie Industri eller Husfliden med sin Konkurrence, tvertimod maatte kunne tjene den med sine Exempler, ganske saaledes som jeg har antydet det.

Min Mening om, hvorledes ledige Arbeidsfolk burde se sig om efter nyttige Exempler, kan jeg ialfald faa gjort yderligere anskuelig ved at fremsætte et Ønske, som jeg rigtignok godt veed ikke bliver til noget hverken iaar eller ad Aare, men som jeg dog vover at være mig bekjendt. Det vilde sagtens gaa ud over Pengene. Jeg vilde have Penge til at oprette et offentligt Arbeids-Musæum, og til at lønne en offentlig Værksmester. Ideen om Værksmesteren kom op hos mig under hint Besøg i Bodsfængslet, og Ønsket om Museet har jeg baaret paa siden 1862, da jeg saa The South Kensington Museum i London. I et saadant Museum skulde vi faa se Prøver paa allehaande Smaa-Industri og Husflid, som kunde troes at være skikkede for Folk i vor By, for Mænd og for Kvinder, for Børn og for Voxne. Prøverne skulde være ordnede og udstillede saaledes, at man fik se Raastoffet og Redskaberne og saa vidt muligt Fremgangsmaaden med Arbeidet. Tag Poseklistring til Exempel; efter hvad man kan skjønne og daglig erfare, bliver der til al den Kaffe og Sukker o. s. v., som sælges i Smaat, forbrugt en umaadelig Mængde Poser, at klistre disse var først et Aftenarbeide for Kjøbmandens egne Husfolk og for Krambodgutterne; senere kom det i Tour med at blive et Husflidsarbeide for trængende Familier og svagelige [230] Folk af Kjøbmandenes Bekjendtskab o. s. v.; men nu paa en to–tre Aar have driftige Handelsmænd gjort en formelig Fabrik-Industri deraf, og denne tager den nette Husflidssyssel ud af Hænderne paa Smaafolket. Det er Papirhandlere, som spekulere i Forretningen; Tugthuset og Bodsfængslet have overtaget Fabrikationen; Kjøbmandene levere Papir og faa Poser igjen, og disse Poser sælges nu istedetfor det raa Papir i Pakkevis ikke alene til Kjøbmand her i Byen, men ogsaa til Smaabyerne (hvor man dog skulde tro der maatte være nok af fattige Enker og Børn til at udføre dette Arbeide). Nu vel, i Arbeids-Museet skulde der være et eget Bord, hvor man med et Blik kunde overskue hele Poseklistringens Fabrikation, og naar Værksmesteren foreviste og forklarede samme, kunde han tillige hviske en og anden foretagsom Person i Øret, at han kunde faa sig en lønnende Forretning istand ved at tage Tingen paa den Maade, at han satte sig i Forbindelse med en Papirhandler, modtog af denne Papir i store Mængder, skar det selv og delte det opskaarne Papir ud til videre Behandling (klistre, stemple, tælle, opbundte) i nærliggende Huse, hvor der var Børn eller andre Folk, som kunde staa sig ved at arbeide for billig Betaling. Saaledes skulde altsaa Arbeidsmuseet og Værksmesteren i dette Tilfælde staa Husfliden bi i Striden med Fabrikkerne eller hjælpe den til at forsvare eller tilbageerobre en for den saa saare passende Industri. – Og nu er sagtens Poseklistring en saare simpel Ting, som det kunde synes lidet værd eller lidet nødvendigt at gjøre Opofrelser for; men et Arbeidsmuseum med f. Ex. et Hundrede forskjellige Slags af slige Arbeidsprøver vilde ikke være nogen simpel Ting. En særegen Opgave skulde det desuden være for Museet at bringe alskens i Industrien brugbart Affald til fortjent Anseelse, ved at vise Prøver paa den foreløbige Behandling (Sortering) og endelige Bearbeidelse. – Værksmesteren skulde forestaa Museet og være paafærde sent og tidligt for at opspørge og fremskaffe nye Ting til Udstilling og Forevisning, og hertil burde han helst have en Assistent, for at han desuden kunde overkomme at yde Husfliden og Smaa-Industrien en Tjeneste [231] til, nemlig at efterkomme Folks Anmodninger om at besøge dem i deres Huse og hjælpe dem tilrette med nye Husflidsarbeider, paa samme Maade som de af Amtsformandskaber o. s. v. ansatte reisende Agronomer og Gartnere og Kvægrøgtere reise hen til de Bønder, som begjære det, for at yde Raad og Veiledning hver i sit Fag. Var det en videnskabelig dannet Polytechniker, der var ansat som Værksmester, saa var desuden vundet, at man i hans Aarsberetninger kunde imødese interessante Bidrag til forstaaelse af alle de her berørte Forholde, f. Ex. en Statistik over den formedelst Arbeidsstandsninger ledige og unyttede Tid.

Se nu, hvor længe jeg har været opholdt med Beskrivelse af Arbeidsstandsningens Virkninger og den store Mangel paa Husflidsarbeide eller Bi-Sysler i vor By! Og jeg, som dog helst vilde dvælet ved Lyssiden og forsøgt mig i den Opgave at give en Fremstilling af den friskt opblomstrende Industri i Hovedstaden!

Jeg kunde talt om Blomstring og Fremskridt selv inden hine Bygningshaandværkeres Klasser. For Murernes Vedkommende kan man jo sige, at deres Haandværks Udvikling og Byens Husrækkers Væxt har gaaet Haand i Haand.

Et ret fyldigt Kapitel om Christiania Industri skulde vel hørt hjemme i denne Bog, saasom Hovedstaden vistnok Aar for Aar, og mere for hvert Aar, arbeider sig hen til at blive alt Landets industrielle centrum og altsaa paa mange Maader øver Indflydelse baade paa Begrebet om Arbeide og paa Driften af Smaa-Sysler og Husflid Landet over. Og i dette Centrum vil der desuden være bekvemmest Anledning til at iagttage, hvordan det gaar vort Land i Kappestriden med Udlandets Industri, med Tydsklands og Englands og Frankriges, disse industrielle Stormagters, stærkt stigende Vælde.

Men dels tør jeg ikke anvende mere Tid nu med Forskninger om disse vidtløftige Ting, dels maa jeg erindre, at jeg allerede for en god Stund siden har overskredet det Maal, som fra først af var sat for den Bogs Omfang.

Kun maa jeg faa Lov til exempelvis at omtale et [232] eget Opsving, som det har taget med Smede-Arbeidet i og omkring Christiania. Jeg kan heller ikke vel undlade det af den Grund, at jeg et Par Gange i de foregaaende Kapitler har bebudet, at naar jeg kom til Christiania, vilde jeg fortælle om «Hurtigsmedene», som jeg kaldte dem (i Lighed med Navnet «Hurtigskrivere»).

Dette er en egen Klasse af Smede, som er opkommet i den senere Tid, og som driver sin Dont paa en vis fabrikmæssig Maade.

Ved Talen om Arbeidets Udvikling i Landsbygderne fik jeg ofte Leilighed til at pege paa, hvorledes Haandværket ligesom voxte op af Husfliden. Her komme vi et Skridt videre og faa et Exempel paa, at Fabrikdrift kan blomstre ud af Haandværket.

Forholdet med Smedene er dog ikke netop saadant, at de samle sig i store Mængder i en enkelt vidtløftig Fabrikbygning og der dele Arbeidets enkelte Dele mellem sig og arbeide for Fabrikeierens Regning – hvad man kunde kalde den egentlige Fabrikdrift; men vi skulle her faa se Prøve paa denne fabrikartede Driftsmaade, at de enkelte Arbeidere vistnok arbeide hver for sig i sine egne Huse og for egen Regning, men dog saa, at hver har valgt sig visse Gjenstande, som han øver sig i at arbeide hurtigt, og at de arbeide paa Salg til Industri-Handelsmænd eller Fabrikanter (som de kaldes i Tydskland), til hvem de levere sine Varer i Dusinvis.

I gamle Dage var det jo saa paa et Smedeværksted, at Mesteren med sine Svende og Drenge arbeidede paa Bestilling snart for den ene og snart for den anden Mand i Byen, nu en Laas og nu en Skibsbolt o. s. v. Drengen og Svenden og Mesteren fik derved en meget alsidig Uddannelse i sit Fag, og da de vare kjendte af dem, som skulde have og bruge Arbeidet, maatte de uvilkaarlig beflitte sig paa at gjøre det rigtig godt og forsvarligt. Men saadant kunstmæssigt Arbeide falder dyrt, og ved Siden af de enkelte Stykker, som vore egne Svende leverede, blev der af den Grund indført fra Udlandet [233] store Mængder af Laase og Vinduesbeslag o. s. v., o. s. v., hvis overordentlige Villighed satte os i Forundring.

Det er især visse Egne af Tydskland, som levere disse billige Arbeider. Og her har jeg hørt, at Arbeidet mest gaar for sig netop paa hin fabrikartede Maade (der kan kaldes en Forening af Husflid og Fabrikvirksomhed), at Arbeiderne have sine egne smaa Værksteder hver i sit Hus og holde sig til hver sine Arter af Gjenstande, saa En f. Ex. Aar ud og Aar ind holder paa med at gjøre Laase eller kanske bare visse Dele af en enkelt Art af Laase, som da andre Folk satte sammen, og efterhvert som de faa noget færdigt, levere de det hver til den Fabrikant, som han staar i jevn Forbindelse med. Der skal være Landsbyer, hvor omtrent hver Mand er Smed, og om en Landsby heder det, at den leverer Laase, om en anden, at den arbeider op Hængsler o. s. v. Som Forklaring til, at Arbeidet kan blive saa fabelagtig billigt (saasom Suffelaase og Hængelaase, som i Dusin sælges her i Christiania for en 4 Stykket, og som Arbeideren har faaet mellem 2 og 3 Stykket for), har man skildret for mig, hvorledes alle Husets Folk hjælpe til og Smedens Søn begynder i tidlig Alder og under sin Opvæxt fast ikke tænker paa Andet end Hammer og Tang, Noget, som nu har været ved i Generationer, saa Færdigheden tilsidst er bleven som medfødt.

Og nu i vor Generation faa vi se det Syn, at hin Klasse af Smede her hos os forsøger paa at kappes med disse øvede Tydskere.

Eller nøiagtig talt kan vel Begyndelsen siges at være gjort i forrige Generation. Sagnet viser os op til «Fru Tullins Spigerværk» nær Lysaker. Dette blev nedlagt for en 40 Aar siden, en fire–fem af Værkets Smede tog sig saa til at arbeide Hestesko og Ko-Klaver, som de solgte til Isenkramhandlere i Christiania, de fortsatte dermed sin Tid ud, og flere af de Smede, som nu bo paa den Kantn64 og [234] drive det paa lignende Maade, ere Sønner af dem og have altsaa taget dette Levebrød i Arv efter sine egne Fædre.

Ellers har denne Hurtigsmedenes Klasse voxet mere og mere i de senere Aar og det i Byens Yderkanter og nærmeste Omkrets, paa Grønland, i de nye forstader Vaageby o. fl., op efter Egeberg-Svingen, ude ved Ljaabro-Veien o. s. v. Tilvæxten er skeet – dels formedelst udlærte Svende, som ikke saa sig Raad til at tage Borgerskab og nedsatte sig som Mester paa gammeldags Maade, men dog gjerne vilde arbeide for sig selv, – dels formedelst halv udlærte Smede-Arbeidere eller vel endog Læregutter, som ikke holdt Læretvangen ud, – dels og i den sidste Tid maaske især formedelst Folk, der nogen Tid have arbeidet paa dette nye Slags Værksteder og lært – ingenlunde hele Smedeprofessionen, men saadanne enkelte Arbeider, som høre ind under Hurtig-Smedenes eiendommelige Fagfordeling. Omvendt kunne disse Folk sige om de egentlige udlærte Smedesvende, at de ikke kunne udholde Sammenligningen, hvad Arbeidets Hurtighed angaar. – Og man ser, at det i det Hele er Folk, som ere vante med haardført Arbeide og smaa Fordringer til Livet.

Aarsagen til, at disse Haandværkere have plantet sig ned tæt udenfor Byen, er for en Del den, at der slippe de med ringere borgerlige Ydelser. En af de virkelige Smedemestere i selve Byen fremhævede for mig i den Anledning ikke blot den Fattig- og Bystat, han lignes i, men tillige det hyppige Arbeide med Bygnings-Taxering o. desl., som paalægges ham.

Det tog nok især Fart med det fabrikmæssige Smedearbeide efter Christiania Brand i 1858, eller kanske rettest under de middelbare Eftervirkningerne af samme. Den første Virkning var, at de gamle Værksteder fik meget at bestille og tog ind en stor Mængde Læregutter og Haandlangere; men da saa de nedbrændte Kvartaler vare byggede op igjen, vare adskillige af [235] disse Folk tilovers paa Værkstederne og maatte se sig om efter andet Arbeide.

Nu er det kommet dertil, at Tingen ligesom voxer af sig selv eller indenfra, uden ydre Foranledning, men formedelst Aarsager, som ligge inden Haandværket selv. Det kommer an paa at kunne sælge billigt; Mestrene maa altsaa bruge billige Folk; naar Haandlangeren er bleven opøvet og forlanger høiere Betaling, maa han ombyttes med en ny Begynder, og han, som ifjor var Haandlanger, arbeider iaar paa egen Haand, med en Gut til at trække Bælgen.

Først holdt man sig til grove og tunge Ting, saasom Hestesko. Tolden beregnedes jo Pundevis, saa det altsaa mindst kunde lønne sig at indføre saadanne Ting fra Udlandet. Saa forsøgte man sig paa lettere og lettere Ting, det gjaldt at kunne holde Pris med Tyskland, og det var som en Erobring, hver Gang det lykkedes, eller hver Gang man kom efter at forarbeide en ny Art af Ting paa en letvindt Maade og til salgbar Pris.

Med dette for Øie, har det været mig overmaade interessant at se mig om i vore Industri-Handelsmænds Lagere og betragte den store Mangfoldighed af Arbeider, som vore Smede allerede ere komne i Tour med at levere. Man har været saa god at lægge frem for mig paa Disken Prøver af hver Sort, gjort mig opmærksom paa de ofte yderst smaa Ting, hvormed den ene Sort skiller sig fra den anden o. s. v. Jeg maatte tænke paa den botaniske Professor, naar han lægger frem for sine Elever en Prøvesamling af de Planter, som Gud har skabt, og ordner dem i Familier og Slægter og Arter.

Mon man kan dele min Interesse og være tilsinds at se lidt nærmere paa dette Smedearbeides Slægter og Arter? Paa et Lager forefandt jeg:

n65

[237] Indtil for et halvt Snes Aar siden var det allerede store Ting, naar en Christiania Isenkramhandler havde den Fornøielse at sende nogle Dusin norske Laase o. s. v. saa langt bort som til en Kjøbmand i Arendal; men nu er det kommet dertil, at der fast ugentlig i Dampbaadstiden sendes store Kasser selv til Bergen og Throndhjem, hvis Kjøbmand have at forsyne Landet helt op til Finmarken, og før hentede sine Varer fra Udlandet, men nu begynde at finde, at de staa sig alt saa godt paa at forskrive dem hos Industri-Handlerne i Christiania, efter de Prøver, som disses Handels-Reisende have foreviist dem.

Den ene Time bringer Posten Bestillinger paa saa og saa mange Dusin, af den og af den Sort, og næste Time gaar der Sedler ud til de Smede, som Handelsmanden (Fabrikanten) betragter som sine, og inden kort Tid er Esse og Ambolt og Filebord henne i Vaageby eller ude paa Ljabroveien optaget for en Kjøbmand i Throndhjem eller Christiansund.

Fordi Afsætningen paa denne Maade har tiltaget, kunne Smedene gaa meget vidt i Arbeids-Delingen. Om en af dem blev det exempelvis sagt, at han med en fire Mand paa sit Værksted har i flere Aar i Rad udelukkende fabrikeret Indstukne Laase Nr. 1. Men netop denne Arbeidsdeling er det, som befordrer Øvelsen og sætter Smeden istand til at sælge billigere og billigere. Jeg har havt i min Haand en Laas, som Smedene for kun 5 Aar siden fik 1 Spd. for, men som de nu levere for netop det Halve eller 60.

Noget er denne Falden i Pris vistnok ogsaa bevirket [238] ved billigere Priser jpaa Jern og paa Værktøi. Og en Omstændighed, som er meget væsentlig for denne Industri, er, at de Kjøbmand, som handle med Jern, mere og mere have holdt tilfals Jernstænger og Jernplader af de forskjelligste Tykkelser og Bredder, saa Smeden kan klippe af Stykker til sine Hængsler og Laase o. s. v. og slipper at hamre ud; der forskrives endog fra England halvfærdige Nøgler, af støbt eller presset Jern, som Smeden kun behøver at gjøre Skjær i og ellers fare lidt over med Filen.

Man har paastaaet, at naar Haandlangerne eller Leiearbeiderne regnes med, saa er der mindst 200 Smede af denne Klasse i og nær omkring Christiania. Regn for hver en Arbeidsløn af 2 Spd. Ugen (eller lidt over) og et Forbrug af Jern og Kul for samme Beløb (eller noget under), saa faar Du for dem alle en Produktion til Beløb af 40,000 Spd. for Aaret.

Vel er dette endnu kun en Brøk-Del af den Sum, som fremdeles gaar til Udlandet for finere og kunstigere Smedearbeider. Men Tallet er dog stort nok til at vække Opmærksomhed og forhøie Deltagelsen for disse Folks Stræben.

Jeg besøgte 3 af Hestesko-Smedene ude ved Stabæk. De arbeide alle hver med sin Gut, og de opgav sin Fortjeneste for Mester og Gut tilsammen – en til mellem en ½ Spd. og 3, en til mellem 3 og 4 og en til 4 Dagen. De vare komne saa vidt, at de eiede selv sine Huse, men levede ellers paa tarveligste Arbeider-Vis. Ved Ljabroveien besøgte jeg en Laasesmed, som drev Arbeidet i saa betydelig Udstrækning, at han havde 10 Mand paa sit Værksted og var selv 11te; han lønnede sine Folk saa: han, som «staar og blaaser», en gammelagtig Mand, har Kost og Logis samt Klæder; «Smeden» (som holder Tangen og styrer Jernet) har Kost og Logis samt 8 Ugen, «Opstageren» ligesaa samt 3 Ugen, «Filerne» ligesaa samt fra 7 ned til 4 Ugen, og Lærlingerne Kost og Logis samt Klæder. Kost og Logis for en Mand regnede Mesteren til 6 Ugen, og for sit og Konens samlede Arbeide med det store Værksted og den vidtløftige Husholdning [239] troede han ikke han kunde regne paa større Fortjeneste end 200–250 Spd. for Aaret – et Opgivende, som Mand, der ere inde i disse Forholde, have fundet troligt.

Overalt vil man finde, at Arbeidsfolk, som maa drive haardt og saa at sige rive og slide paa sin Krop, helst saadanne, som derhos maa utsætte sig for stærk Afvexling af Hede og Kulde (jeg tænker her tillige paa Støberne paa de mekaniske Værksteder), forholdsvis lide af Tilbøielighed til at tage sin Mon igjen i Hviletimerne og da mere end vederkvæge sig. Jeg hører det Ord om denne Klasse af Smede, at mange af dem ikke vise Selvbeherskelse nok imod de stærke Drikke. Dette er ikke fornøieligt at tale om; men jeg tror det er nødvendigt, at der tales frit. Enhver, som vælger saadanne Haandteringer, gjør vel i at være opmærksom paa denne særegne Fare, som følger med. Ligesom Smeden veed at staalsætte de Ting, som skulle holde ud Slid, saa bør netop han være betænkt paa at staalsætte sit eget Sind. – Dette nævnte jeg nu her, fordi det vistnok giver noget Bidrag til at forstaa den Kjendsgjerning, som jeg overalt faar stadfæstet, nemlig at det kun er yderst faa af denne Klasse, som gaa fremad i økonomisk Henseende.

Men en anden Aarsag hertil er desværre ogsaa den, at deres Arbeide er lidet lønnende (og Tilbøieligheden til Drik skulde neppe være saa stor, dersom Arbeidet lønnede sin Mand bedre, saa han kunde leve godt og hyggeligt og endda ikke være nødt til at anstrænge sig saa yderligt; men disse Smede «gaa som Slaver», sagde en af de regulære Smedemestere om dem).

Det er ikke saa let at anstille nøiagtig Sammenligning mellem en norsk og en tydsk Laasesmeds Arbeids-Fortjeneste nu, da de norske Laase næsten ganske have fortrængt de tydske af samme Slags. Hr. Grosserer Schjødt har dog viist mig en Laas af norsk Tilvirkning, som nøiagtig svarer til en tydsk Laas af Størrelse og Indretning, kun at den norske heller staar høiere med Hensyn til Soliditet. Den norske Smed sælger den for 2, og hjemført fra Tydskland kommer den med Told og Fragt og den tydske «Fabrikants» Handelsgevinst paa omtrent 2 7. Hr. Schjødt troede at kunne vide, at den tydske [240] Smed har solgt den til Fabrikanten for omtrent saa meget som 1 14 i norske Penge. Laasen veier , og Jernet antages at koste den norske Smed en 8; hvad der medgaar af Kul beløber sig ikke engang til 1 Skilling (jeg har forhørt mig om disse Ting med en Smedemester); er der Forskjel i Jern- og Kul-Prisen i Tydskland og her, saa kan det ialfald ikke blive mange Skillinger paa denne enkelte Laas. – Efter dette Exempel kan det altsaa se ud, som at den norske Arbeider maa staa sig godt: han faar jo større Betaling end den tydske Konkurrent.

Men her er to Ting at mærke.

For det første er det troligt, at den norske Arbeider endnu ikke er naaet op til at faa saa meget Arbeide færdigt for Dagen. Dels er han nemlig ikke bleven saa aldeles gjennemøvet i den hurtige Arbeidsmaade, dels kjender han næsten kun af Navn (eller ikke altid det engang) de forskjellige Slags Hjælpemaskiner, som den tydske Laasesmed siges at have paa sit Værksted («Lech»-Maskine, «Stanse»-M., Slibe-M., hvilken sidste drives med Vandkraft).

For det Andet er det kostbarere at leve her i Landet end i Tydskland, og det uagtet man kan være tilsinds og vel vant med at lade sig nøie med ganske den samme Grad af Tarvelighed – Noget, jeg kommer til at tale mere om i Slutnings-Kapitlet.

Med Erindring om alt dette synes jeg det skal blive interessant at lægge Mærke til, hvordan det gaar disse 200 Smedearbeidere, disse indtil Uvorrenhed stridt og haardt arbeidende Folk, som saa djærvt – og ubemærket – have stillet sig der paa den fremskudte Forpost i Væddekampen med Udlandets Industri.

Interessant skal det ogsaa blive at lægge Mærke til, hvad Indvirkning denne Gren af Hovedstadens Industri skal komme til at øve paa Husfliden og Haandværket omkring i Bygderne og i Smaabyerne.

Jeg nævner Valders eller Lillehammer-Egnen til Exempel. I vedkommende Kapitler have vi seet, at der er [241] Metalarbeidere nok, og jeg har drømt om den Mulighed, at disse Folk kunde komme til at blive Norges Smede,n66 ligesom Smedene i visse engelske og tydske og tildels svenske Distrikter have været det hidtil, ja fra først af var det netop med Tanke herom at jeg forhørte mig og saa mig om hos Isenkramhandlerne i Christiania og saa kom til at blive kjendt med det Smedearbeide, jeg nu har beskrevet. Men hvordan bliver nu Udsigten for Valders og Faaberg efter disse Oplysninger? Eller hvorledes synes man det bliver, om jeg tilføier denne yderligere Oplysning, at for at kunne levere Dusinarbeide billigt maa Smeden bruge Stenkul, ikke alene fordi de ere billigere end Trækul, men ogsaa fordi det gaar hurtigere at faa Jernet ophedet med Stenkul. Men at transportere Stenkul op til Valders! Mulig skal det endog komme dertil, at Landhandleren kan sælge en Gang Hestesko fra Christiania billigere, end Bygdens gamle Hesteskosmed kan gjøre dem. – Men endda tør muligvis det livlige Exempel fra Christiania virke til, at Folk omkring i Bygderne ivrigere tænke sig om og snarere finde paa nogen for dem hensigtsmæssig Husflidsart. Kun maatte Smedene i Valders, om de vilde arbeide til Salg ud af Bygden, vælge sig lette og fine Arbeider, hvor Materialet ikke har stort at betyde, men Arbeidets Kunst er Hovedsagen.

Et lignende Exempel som dette, jeg nu har hentet fra Smedenes Kappestrid, vilde det være, om vi tog for os til Betragtning det meget Fruentimmer-Arbeide, som er kommet op i Christiania siden Symaskinens Opførelse eller formedelst Skjorte- og Kaabefabrikkernes Oprettelse. Ogsaa her vilde Opmærksomheden komme til at vende sig baade mod den stærke Konkurrence, som vort Land har at udholde med Udlandet, og den Indflydelse, som Hovedstaden øver paa Smaabyerne [242] og Landdistrikterne, der for hvert Aar modtage en større og større Mængde syede Varer herfra. Og ved dette Exempel faar jeg ligeledes det Indtryk, at Christiania udvikler sig i Retningen af at blive Landets industrielle Centrum; thi paa den ene Side synes det, som at det her falder lettere at udholde den udenlandske Konkurrence eller at medvirke Landets Afhængighed af fremmed Industri, og paa den anden Side ser det ud til, at Christianias livlige Handelsforbindelse med det øvrige Land, baade Kystland og Opland, virker til, at Smaa-Industrien og Husfliden her bliver mere og mere afhængig af den store Industri eller Fabrikfliden. For hver Fabrik-syet Skjorte eller Kaabe, som Smaabyerne og Landdistrikterne nu kjøbe fra Christiania mere, end de ellers vilde have kjøbt fra Udlandet, bidrager jo Christiania til, at Husfliden faar mindre at gjøre forsaavidt.

IX. Slutnings-Bemærkninger

Jeg har nu i Tanken faret hen over dette kjære Land og samlet sammen Erindringer og Beretninger fra Kyst og Fjeld og Dal og By. Husfliden, som jeg har talt om, kan sees an saaledes, at den synes at være kun en ringe Sag; men den minder om Arbeidsomhed – og det er en stor Sag. Jeg har havt en Fornemmelse af, at jeg har rørt ved noget af Folkelivets Helligste.

Under saadan Stemning gik det mig saa, idet jeg skrev, at der trængte sig ind paa mig snart denne, snart hin Betragtning. Men Kapitel for Kapitel foresatte jeg mig, at jeg med en vis Strænghed skulde holde mig til Sagen, nemlig at fremstille selve Tilstandene, Kjendsgjerningerne, det Faktiske – og Lysten til at komme med almindelige Bemærkninger blev trængt tilbage til et Slutningskapitel.

Men nu har den faktiske Fremstilling videt sig saaledes ud og optaget saa meget af Rummet, at dette Slutningskapitel maa gjøre sig smalt.

[243] Jeg vilde dog for det Første gjerne faa gjort opmærksom paa, hvor vanskeligt det har faldet mig at gjøre min Gjenstand rigtig Fyldest ved at give Fremstillingen den forud beregnede og nøie afmaalte og smukt afrundede Skikkelse, som man kalder System. Jeg har maattet tænke paa, hvilken Gave Tydskerne pleie have i den Retning; men selv har jeg ikke vidst at gjøre det anderledes, end som Engelskmændene bruge – at gaa lige til og tage det saadan som det kunde falde sig.

Det tør dog besindes, at Vanskeligheden for nogen Del stikker i en Omstændighed ved selve Emnet. Jeg sigter her til, at der er noget Usikkert og Svævende i Husflidens Navn og Begreb.

Naar en Bonde sidder en Aftenstund og arbeider paa et Par Træsko til nogen af Husets Folk, saa er jo det tydelig Husflid, og samme Navn bruge vi endvidere uden Betænkning, om han saa anvender en Række af Aftener eller endog hele Dage, som monne være tilovers fra hans Gaardsbedrift, til den Bi-Syssel og Bi-Indtægt at arbeide op Træsko til Salg i Nabolaget eller i Nabo-Byen. Men nu er det fremdeles tænkeligt, at en Mand kan have saa meget og saa fordelagtigt Træskoarbeide og derhos saa lidet og ringe Gaardsbrug, at hint optager vel saa stor Del af hans Tid og Tanke som dette, og da kunne vi sige, at den oprindelige Husflid har voxet sig stor og nærmet sig til at blive et Haandværk. Og dersom Nogen tog sig til at drive Arbeidet saaledes i det Store (og hvorledes kunde ikke dette samme Arbeide komme til at blive drevet i det Store her hos os, dersom Østlandets Hundrede Tusinder kom i Vane med at bruge det Slags Sko?) – at han havde en Nabo til at levere halvt tildannede Emner og saa holdt i sit Hus baade Svende og Drenge til at udføre hver sin Del af Arbeidet, og endelig havde en anden Nabo til at kjøre de færdige Træsko til Byen hver Lørdag (hvor de ikke skulde sælges paa Torvet, men leveres til Kjøbmanden), se, da havde Haandværket antaget saadan Skikkelse, at vi vel kunde bruge Udtrykket Fabrikdrift.

[244] Overgangen er umærkelig, og man kommer let til at blande sammen baade Husflid og Haandværk og Fabrikdrift.

Men Saadant tager sig ud som noget værre end simpel Usikkerhed i Tanke og Udtryk, naar det træffer saa til, at i samme Stund som Husfliden udvikler sig og altsaa med en vis Nødvendighed gaar over til at blive en egen Profession eller Fabrikation, som mulig endog tager storartede Maskiner til Hjælp, indtræder en saadan Tilbagevirkning paa den oprindelige Husflid, at denne bliver ulønsom. Her kan det altsaa se ud som baade tanke- og hjerteløs Selvmodsigelse at tale Husflidens Sag ved at opmuntre til dens Udvikling.

Og der er endnu en Vanskelighed, som hænger sammen hermed. Naar man skriver en hel Bog om en Sag, pleier man jo antage en vis Holdning og tale i en belærende Tone. Men ved Siden af den Lære, som saa at sige ligger i selve Husflidens Begreb, nemlig at «Tid er Penge», vil vor Tid tillige have indskjærpet Læren om «Arbeidets Deling» – ingen Arbeider kan i vore Dage staa sig i Konkurrencen uden den. Men inden man veed af det, vil man finde, at idet man har opmuntret til Arbeidsdeling, har man arbeidet for den Overgang, at de Manges Husflid koncentrerer sig i nogle Enkeltes Haandværks- og Fabrikdrift, og naar man skal være ganske oprigtig, maa man tilstaa at Husflidens første Dyd bestaar netop i Tilsidesættelse af Delings-Regelen. I vore mest gammeldags, ja i vore sagamæssig norske Bygder, hvor man kan drømme sig hen i Kveldulfs og Haarfagers Dage – i Strøget fra Senjen nedover til Bergens Stift –, der kan man glæde sig over en Husflid, som opfylder hver Stund mellem Hovedarbeiderne og sysselsætter hver Haand i Familien; det er denne ægte, oprindelige Husflid, hvormed hvert Hus lægger an paa at være selvbjerget, saa Bonden er sin egen Smed og Garver og Skomager o. s. v., og Bondekonen spinder og farver og væver og syr for alt sit Husfolk. Det vilde være daarligt gjort af disse Folk at indforskrive Haandværkere til at forrette disse Arbeider og saa at indlade sig paa Konkurrence med Fabrik-Landene og give sig til at flette Straa eller gjøre Legetøi [245] til Salg; thi disse mange Straafletter og denne store Mængde af Legetøi vilde der ikke være Brug for i Egnens egne Byer Bergen og Throndhjem, og jeg mener vi har det paa en Følelse, at der ialfald vilde gaa en Menneske-Alder hen, inden Varen blev søgt paa Udlandets Markeder.

Ja, midt imellem alle disse Modsigelser, som det kan falde vanskeligt nok at klare, vilde det tilsidst kanske ikke overraske saa overvættes meget, om jeg i Modsætning til den ofte sorte Tale, at det staar saa maadelig til med Husflid i vort Land, sagde saa, at i Sammenligning med Tydskland o. s. v. tager Norge sig meget godt ud som Husflids-Land i udmærket Forstand. Thi Husflid er noget Gammeldags, som naturlig hører hjemme i tyndt befolkede og afsidesliggende Egne; men i Lande som Tydskland trives Arbeids-Delingen og den fabrikartede Industri saaledes, at der f. Ex. er Egne, hvor alt Folket, Mænd og Kvinder og Børn, er sysselsat med at gjøre Legetøi og smaat Træarbeide, for hvilket de da naturligvis maa kjøbe en stor Del af hvad de tære og slide.

Men nu kan jeg sige, at jeg har mest taget det saaledes med alle disse Begrebsbestemmelser og deres Vanskeligheder, at jeg har ikke ladet mig hefte eller hilde stort af dem, men hovedsagelig interesseret mig ved at komme efter og igjen berette, hvorledes Folket selv har taget det med selve Sagen, med de Smaastunder, som blive tilovers mellem Hovednæringerne, og med de Smaa-Sysler, som ikke kunne forsømmes ved Siden af Hovedarbeiderne. Bygderne imellem er der Forskjel i Grad og Ulighed i Art. Paa nogle Steder er man aabenbar mere flittig end paa andre; i en Egn finder man at man staar sig bedst ved at Pleie alskens Smaa-Sysler til eget Brug (mindre Arbeidsdeling), i en anden Egn er man kommen mere i Tour med og staar sig rimeligvis ogsaa bedst paa at drive enkelte Arter af Smaa-Industri til Salg (altsaa større Arbeidsdeling). Og der er en hel livlig Bevægelse i alt dette, saa det ikke i nogen Bygd er ganske saa nu som for en Menneske-Alder siden, og denne Bevægelse kan være snart fremadskridende, snart enten virkelig eller tilsyneladende tilbagegaaende.

[246] Men idet jeg har taget det paa denne Maade med min Opgave, har jeg tydeligvis ikke havt Tanke om at optræde belærende ligeoverfor Husflidens og Industriens Folk. Men vel har jeg ment, at der skulde være Lærdom at hente af Skriftet alligevel, idet den ene Bygd skulde faa bedre Leilighed til at lære af den anden, den ene Slægt til at lade sig undervise af den anden.

For det Andet kunde jeg nok ønsket i dette Slutningskapitel at faa tilføiet nogle Antydninger om, hvad jeg – trods Udtrykkets Lighed med hvad vi nylig have hørt i aandrige Universitets-Foredrag om Aandslivets Kaar i Nutiden – maatte kalde Hindringer og Betingelser for Husflid og Industri i vort Land.

Ogsaa her vil man finde sig uleiliget ved den ovenberørte Dobbelthed eller Tvetydighed i Begreberne. Hvad der er Hindring for Industriens Udvikling, kan ogsaa opfattes som Betingelse eller en saare gunstig Omstændighed for, at den gode gammeldags Husflid holder sig uforandret en Stund endnu. Jeg har allerede hentydet dertil strax ovenfor. At Folk omkring i Bergens Stift eller i Nordlandene bo saa langt borte fra den store Verden, ja saa langt fra hinanden indbyrdes, det har hidtil været en afgjørende Hindring for Fabrik-Industriens, ja for det fagmæssige Haandværks Opkomst; men de samme Omstændigheder have jo gjort, at hver Familie har øvet og dyrket den nedarvede Husflid for eget Behov.

En fuldstændig Fremstilling af Hindringerne for Husflidens Trivsel og Udvikling i vort Land vilde blive det samme som et Forsvar for Almuen og Arbeidsklassen imod det haarde Ord, som ofte høres om dens Arbeidsomhed og gode Villie. Og det er ikke sagt, at vore Fremskridtsmand skulde have Grund til at beklage sig over et saadant Forsvar. Det tør være, at naar det ret blev bragt til Erkjendelse, hvad der er i Veien i denne Sag, saa kunde endog Almuen og Arbeidsklassen selv blive betænkt og opsat paa at rydde af Veien – eller dog gaa af Veien for det, som ikke kan ryddes tilside.

[247] Men samme Forsvar kunde blive vidtløftigt. Det kunde være, at jeg i Sammenligning med Schweitz f. Ex., som kan rose sig af en gammel Industri, der skyder nogle af sine Rødder dybt ind i Fortiden, alt ned til det 9te Aarhundrede, vilde pege paa vore Nordlændingers kjække Bedrift med Lofot-Fisket, denne Bøndernes ældgamle Bisyssel, som ligesaa kan forfølges alt til det samme fjerne Aarhundrede. Eller dersom Nogen vilde pege paa de Schweitziske Varers Fabrikstempel, som i alle Verdens-Dele fortælle om Hjemlandets Vinskibelighed, saa vilde jeg pege paa det norske Flag, som vaier over Verdenshavene og forkynder sit Hjemlands Ære!

Jeg vilde begynde med noget Saadant for at gjøre det begribeligt, hvorledes det er gaaet til, at medens Handelsspekulanter og Kapitalister i Schweitz tænke paa Industri om Dagen og drømme om Industri om Natten, saa ere de hos os naturligen optagne med Tømmer og med Fisk og Sild og med Skibsparter. Og vel kunde mangen Landhandler gjøre vel mod baade sin Bygd og mod sig selv ved ikke blot at sælge ud Kaffe og Sukker o. s. v., men tillige sætte Folk i Nabolaget paa at forfærdige et eller andet Slags Varer og hjælpe dem af med deres Arbeider; men hver er sin Tids Barn og sin Skoles Discipel, og medens vi alle kjende Exempler paa store Formuer, som enkelte Mænd have samlet ved hin store Handel, have Smaahandlerne hidtil ikke havt for sig Opsigt-vækkende Exempler paa at der kan være Vinding at vente ved saadan Befatning med Husfliden og Smaa-Industrien. Men saa længe Handelen ikke rækker Industrien Haanden, gaar det smaat med denne.

Fremdeles kunde jeg ville forelage en Vandring hen over Fjeld og Strand og lægge Mærke til og igjen fortælle om, hvorledes Livet og Bedriften paa Fiskerbaaden eller paa Slaatteheien og i Sæterboden kræver et Sind, som er haardført vant og æventyrligt anlagt, som kan lege med Faren og holde ud imod den barske Natur. Blandt et saadant Folk fostres, som hver norsk Bygd veed at fortælle om, en Snarraadighed og Opfindsomhed, der ofte viser sig i industriel Retning som [248] et smukt mekanisk Talent. Men med den stærke Selvstændighedsfølelse, som tillige kræves og udvikles her tillands, følger et vist Hang i den Retning, at hver vil være for sig selv, og istedetfor at ordne og styre og faa en stor Industri i Gang, med Hjælpere og Hjælpers Hjælpere, se vi ofte Talentet fortabe sig i Tusindkunstleri. Der mangler med andre Ord organisatorisk Talent. Og med Haardførheden følger naturlig en vis Uvorrenhed, som endogsaa udbreder sig til dette haardføre Folks Kvinder, hvorfor man kan høre Fabrikanter klage over, at hvad det falder vanskeligst at faa vænnet vore Fabrikpiger til (men det er jo først i denne sidste Menneskealder, at der har været tænkt og forsøgt paa noget Saadant), det er at omgaaes Maskinerne og Materialet med Varsomhed.

Men det Meste af disse Betragtninger er saadant, at det ligesom siger sig selv og ialfald ofte er sagt og fremhævet af Andre.

Selv ønsker jeg imidlertid at faa fremhæve to Ting, som følge med Landets Beliggenhed, dels langt borte fra de store Verdens-Markeder, dels høit mod Nord.

Jeg talte i forrige Kapitel om et interessant Handelsforetagende i Christiania til Fordel for Husfliden og Smaa-Industrien. «Industri-Magazinet» vilde tjene som Mellemled mellem Arbeiderne og Kjøberne. Men det gik ikke. Handelen har gradvis forandret sig derhen, at Magazinet nu hovedsagelig er et Mellemled mellem tydske og franske Arbeidere og Fabrikanter og norske Kjøbere. Hvorfor? Jo, saa faa og saa pengefattige de norske Kjøbere end ere i Sammenligning med dem i de store og rige Lande, saa ynde de dog at have mange Ting at vælge mellem. Vi studse derfor over Mangfoldigheden i Udsalget; der er ikke alene Ting i Tusindevis, men der er Tusinder af Arter eller Slag; og vi studse endnu mere, naar vi høre, hvorledes alle disse Arter dog kun ere et lidet Udpluk af endnu større Mangfoldigheder i Varelagerne i Paris eller i Leipzig. Men hvorledes i al Verden kan Folk staa sig paa at gjøre op saadan Mangfoldighed? Jo, det faa vi en Forestilling om ved at høre, at paa en Markedsdag i Leipzig [249] skal der af nogenlunde nærboende Fabrikanter og af tilreisende Kjøbere kunne være samlet saadan en 50,000, og at blandt Kjøberne er der store Kjøbmænd fra Syd- og Nordamerika paa den ene Kant og fra Persien og Ostindien paa den anden. Her i Leipzigs Nabolag kan det altsaa gaa an at gjøre Legetøi f. Ex.; en Familie kan vælge at arbeide op lutter Dukkevugger, en anden at forfærdige lutter Dukkeskabe, hver af dem faar en ubegribelig Færdighed i at arbeide billigt, saa Ingen kan staa sig mod dem, og Mængden af færdigt Arbeide bliver ikke lettelig større end Afsætningen. Lad nu en Mand i en af Christiania Forstæder forsøge med Legetøi – lad ham endog vinde saa langt frem, at han arbeider temmelig fort, altsaa ogsaa billigt, altsaa ogsaa meget –; men her er ikke Børn nok til at bruge det op her hjemme, og ingen amerikansk Kjøbmand kommer herhid for at kjøbe det, ingen norsk Kjøbmand vilde staa sig paa at sende det ned til Leipzig og falbyde det. – Eller siden Legetøi er en saa ringe Ting i Manges Øine, at det knap synes dem værd at snakke om, saa lad os tage Straaarbeide til Exempel – dette Arbeide, som fortrinsvis har været anbefalet til Indførelse i den norske Husflid efter udenlandsk Mønster.n67 Der menes naturligvis ikke saadan Straafletning til Husbehov, som Almuen her i Landet allerede kjender, men det finere Arbeide, hvis Frembringelser hidtil er kommet til os fra Udlandet. Hvad skulde være i Veien for, at norske Fingre udføre dette Arbeide, baade til Landets egen Forsyning og endvidere til Salg i andre Lande? Men at det ialfald ikke er saa ganske lige til, det kan man faa en Forestilling om ved Samtale med den af Christiania Kjøbmænd, som er mest inde i den Handel. For at forsyne vore Damer med Hatte og Pyntesager af Straa har han i en Række af Aar brugt at reise til Sachsen, til Schwarzwald, til Schweitz, Italien, Belgien, jeg tror ogsaa til England, og kjøbt – i Sachsen [250] de Slags Ting, som Sachsen er berømt for, i Schweitz de Sager, som Schweitz er Stedet for o. s. v. Her er ogsaa den alleryderste Grad af Arbeidsfordeling og af den Fuldkommenhed, som følger dermed, saa hver Straafletter-Egn har sit Arbeide og sit Fortrin, som den anden Egn forgjæves vilde prøve paa at kappes med den i. Ja, i en Egn skal man have en Kunst at give Straaet en vis Nuance af Farve, som Fabrikanter forgjæves have søgt at efterligne paa andre Steder, saa man har maattet staa sig til Ro med den Forestilling, at det ligger vel i Vandet, som bruges i Farverier. Nu vel, det lod sig jo endda tænke, at Straaflettersker paa Hedemarken kunde komme godt i Tour med et af disse Slags Arbeider, og deres Søstre paa Romerike med et andet, og at der fra Mandals-Kanten kunde faaes Forsyning af et tredie Slags o. s. v., saa en fuldstændig norsk Damehat med Tilbehør kunde faaes istand – efter det tilvante Begreb om, hvordan en saadan Hat skulde være. Men længe inden Folk omkring i Husmandsstuerne i vore tyndt befolkede Bygder vilde have nogen Anelse om det, ere Damerne i Christiania, ja i Throndhjem og Tromsø komne under Veir med, at nu er Moden bleven saadan og saadan i Paris eller Berlin, og der bruges f. Ex. en nyopfundet Blanding – uvist om Flette eller Væv – af Straa og Hestehaar, eller af Straa og Silke og Perler, og Kjøbmanden i Christiania, der instinktmæssig retter sig mere efter Kjøberens Ønske end efter Straafletterskens Tarv, skriver eller telegraferer til Tydskland og faar hjem med næste Dampskib, hvad hans skjønne Kunder begjære. Og hvorledes skulde det saa være tænkeligt, at de Landhandlere, som monne have kjøbt op en Del Straaarbeide i Bygderne, skulde faa Afsætning for det i Kjøbenhavn eller Berlin? Nogen kan hertil ville bemærke, at fra Schweitz gaar der store Mængder af Straaarbeide til Amerika, og i den Handel kunne dog rimeligvis ikke Modens Omvexlinger gjøre fuldt saa stor Forstyrrelse; at forsyne Amerika maatte altsaa norske Straaflettersker kunne være med i. Men det maa her erindres, at Straavarerne kun ere en liden Del af den store Mangfoldighed af andre og særdeles [251] værdifulde Slags Industrisager, som Amerika er blevet vant med at faa fra Schweitz; men om et norsk Udvandrerskib havde med et enkelt Parti af Straafletter eller af færdige Hatte fra vort kjære Norge, saa vilde de amerikanske Kjøbmænd kanske ikke se paa dem engang. Det vilde være for dem, som om Folk oppe i Archangel sendte os med de russiske Lodjer en Del Stads og Pynt af sibirisk Tilvirkning. – Kort, jo mere en Vare er saadan, at den store Verdens Mode har med den at gjøre, des mindre egner den sig for vor norske Industri, der knap kan tilfredsstille indenlandske Kjøberes Smag og end mindre de udenlandskes Fordringer. En anden Sag vilde det være, om det kunde ske formedelst en norsk og uafhængig Bevægelse i Moden, at Arbeidsklassen her paa Østlandet kom i Vane med at bruge saadanne billige og hensigtsmæssige Sommerhatte af Straa, som gjøres henne i Christianssands Stift (se ovenfor Side 116); der kunde da blive Tale om Utvidelse af en allerede indøvet Husflid og om et Arbeide og en Handel med Hatte i Hundred-Tusindvis.

End hin anden Omstændighed, at vort Land ligger saa høit mod Nord? Om her var saa mange Millioner Mennesker som i Tydskland, og altsaa Industrien havde store Markeder og mange Kjøbere og rivende Afsætning, skulde saa det have noget at sige, at vi bo et Stykke nordenfor Tydskland?

Jeg tænker her paa dette, at under vor Himmelegn er Naturen mindre gavmild, og Landet brødføder sig ikke selv, saa her altsaa bliver dyrt at leve af den Grund, at Korn og andre Fornødenheder maa hentes lange Veie og derfor komme til at koste mere end i Tydskland. Men dyrt at leve bliver det kanske endnu mere af denne yderligere Grund, at fordi vi bo saa høit mod Nord og have de lange Vintres Kulde og Mørke at stride med, behøve vi saa meget mere til Hus og Ved og Lys og Klæder og endelig saa meget mere af Mad og Drikke og det ret nærende Mad og god Drikke. – Under Samtale med Handelsmand og Fabrikeiere og Fabrikmestere, som ere kjendte i Tydskland, har jeg, paa Spørgsmaal om Aarsagerne til, at den tydske Industri kan undersælge vor, [252] gjerne faaet det Svar først, at vore Arbeidsfolk ere saa fordringsfulde: de arbeide ikke saa vedholdende som de tydske, men ville alligevel have høi Dagløn, og leve godt, med tykt Smør paa Brødet, med Kaffe to og tre Gange om Dagen – for ikke at tale om, at de ere mere tilbøielige til Beruselse. Men ved atter og atter at drøfte Sagen har jeg dog stadig faaet den Indrømmelse frem tilsidst, at Folk vistnok behøve mere af Næring i vort Klima end i sydligere Lande. Forskjellen mærkes allerede, naar man kommer herfra til Nord-Tydskland, end mere naar man kommer videre til Syd-Tydskland. Overhoved har kanske Tydskland det lykkeligste Arbeids-Klima i Europa; der er ikke Italiens mattende Hede, ikke vort Nordens lammende Frost. I München kan en Arbeider staa sig godt med et Stykke Brød med en Skive Reddik paa, og et Bæger Most eller lind Vin til; men det vilde ingen af os her i Norge holde ud med i Længden. Jeg tør sige, det mærkes inden hele den arbeidende Verden, fra Vedhuggeren paa den ene Side til Professoren paa den anden, at Vinteren lægger sig over os med et stort Tryk, Kulden og Mørket tager paa Sindet og tærer paa Kroppen, der maa idelig Vederkvægelse og Forfriskelse til, der behøves saa meget af alt det, som vi sige gjør godt, der behøves mere af virkelig god og ædel Nydelse, end Mængden jevnt kan skaffe sig, og derfor (tænker jeg) se vi netop i alle nordiske Lande, at Folk saa let skeie ud med Overdaadighed og Vellevnet i Rykkevis, og at saa Mange forgribe sig paa de stærke Drikkes forføreriske og falske Nydelser. Er der Nogen, som ikke ret tror, at der kan være synderlig Forskjel i dette Stykke, eller at Forskjellen hænger sammen med Klimatet, saa lægge han Mærke til, hvad Reisebeskrivelser fortælle om f. Ex. Grønlændernes Maaltider, det stærke Salkjød, de have for sig, og de store Mængder deraf, de sætte til Livs og aabenbart behøve.n68 – Det er da ogsaa et almindeligt [253] Udsagn, at i Tydskland rækker man lige saa langt med en prøisisk Thaler (80 Skilling), som med en norsk Spd. her, og hvad jeg ret vilde have Opmærksomheden fæstet ved, det er, at Aarsagen til denne for Tydskland faa gunstige Forskjel, er ikke blot, at de vigtigste Livsfornødenheder staa i lavere Pris i de sydligere og frugtbarere Land, men tillige, at man behøver ikke saa meget der, – fremdeles ikke blot den, at Tydskerne have et nøisommere Sind, men tillige, at man har lettere for at lade sig nøie med lidet der, hvor det indre og naturlige Krav ikke minder og maner saa ideligt. – Nøisomhed med Hensyn til Mad og Drikke er Noget, der mere falder som af sig selv i Tydskland; men hos os gjælder det mere om tilkjæmpet Selvbeherskelse, og selv for bestemte Charakterer kan det være saa vanskeligt at holde Maade, at de ofte finde at maatte styrke Forsættet ved positive Løfter om Afholdenhed. Man kan sige: jo mindre vi have Raad til at leve rigtig godt, des mere fristes vi til at skeie ud og leve overdaadigt, og Drukkenskab er en af de almindeligste Udskeielser, og samme Udskeielser gjøre igjen, at naar vi betragte Samfundet under Et, saa bliver Livet endnu dyrere; thi her kommer jo ogsaa det til, at man har de ødelagte Drankere at underholde. – Men hvad har saa alt dette med Industrien at gjøre? Jo, hvor det er dyrt at leve, der falder det ogsaa dyrt at virke; det kan være et og samme Slags Arbeide, men det maa dog betales høiere, om det skal udføres i Norge end i Tydskland, fordi Arbeideren ellers ikke kan leve, eller dog ikke leve lige saa godt, ikke forholdsviis ligesaa rundeligt og overflødigt. I forrige Kapitel (Side 240) har jeg allerede anført et Exempel; «Hurtigsmedene» i Christiania faa noget større Betaling end [254] deres Konkurrenter i Tydskland, men det er aabenbart, at mindre kunde de ikke slippe ud med, og om vi kunde gjennemføre Sammenligningen fuldstændig, skulde det rimeligvis vise sig, for det første, at de 6-Skillings-Brød, som den tydske Smedekone kjøber, ere større, og for det Andet, at hun ikke behøver at skjære saa tykke Skiver til Folkene paa Værkstedet.n69

Denne Forskjel i Arbeidspris hører jeg om i alle Professioner og Industrigrene, og til det anførte Exempel skal jeg endnu kun anføre følgende:

En Slægtning af mig er Handelsreisende; han var for nogen Tid siden i Thüringen i Tydskland, hvor han staar i Forbindelse med en Fabrikant eller Industri-Handelsmand, som blandt Andet leverer til Norge en hel Hoben haandstrikkede Varer. Under sit Ophold her fik min Slægtning strikket en Del Strømper til eget Brug, det interesserede ham ved samme Leilighed at lægge Mærke til, hvorledes det har sig med dette Slags Fabrikation, eller hvorledes Fabrikanten sætter sig i Forbindelse med Husfliden ved at levere ud Material o. s. v., og navnlig fik han praktisk Erfaring om Arbeidslønnen, da hans lille Bestilling blev udført nøiagtig til Fabrik-Pris. Nu vel, en af disse Strømper har jeg faaet udlaant, og jeg har forelagt den til Sagkyndiges Bedømmelse, idet jeg har [255] henvendt mig til Christiania Industriforening, til Bestyreren af Mangelsgaardens Udsalg, og til to Handelshuse, nemlig Brødrene Hansen i Kongens Gate og Gunerius Petersen i Storgaden, som befatte sig med Strømpefabrikation paa hin tydske Maade, idet de levere ud Garn til Strikning omkring i Husene. Strømper af norsk Tilvirkning bleve lagte ved Siden af min tydske Prøve, og derefter gav man sit Skjøn over, hvad Arbeidet vilde koste her. Skjønnet lød saa:

I Industriforeningen 20 Parret; i Mangelsgaarden 12 Parret; hos Brødrene Hansen 14 Parret; hos Gunerius Petersen 10 Parret.

Industriforeningen er en veldædig Stiftelse og betaler høiere end private Forretningsmænd kunne, saa dens Skjøn kan sættes ud af Betragtning; Brødrene Hansen have næsten opgivet denne Industri, som lidet ulønsom; sikkrest bliver da vel det Skjøn, jeg fik hos Hr. G. Petersen, som lader strikke større Mængder.

Her i Christiania vilde det altsaa koste mindst 10 at faa strikket et saadant Par; men den virkelige Pris i Tydskland var 3¼.

En Fattigforstander i Christiania, som jeg talte med om disse Ting, fandt det særdeles haardt, at Kjøbmand byde ud Strømpestrikning for den lave Betaling. Efter alles Erklæringer er det ogsaa saa, at det aller Høieste, man kan drive det til selv med Mangelsgaardens Arbeidspriser, er 12 Dagen. Men nu se vi, at om vi satte tydske Priser istedetfor Mangelsgaardens, vilde Daglønnen kun blive 3¼.

Nu er det vel saa, at de tydske Strikkerster have en hurtigere Arbeidsmaade end den, som er almindelig ialfald blandt Arbeidsklassen hos os, og derhos blev det mig sagt, at i Thüringens Smaabyer bruge de at nytte Mellemstunderne bedre end i Christiania, idet de gaa og strikke, naar de ere ude i Erinder, saaledes som man ogsaa kan se det paa Landet hos os, f. Ex. paa Hedemarken. Derfor skulde jeg for Fuldstændigheds Skyld (men det faldt mig ikke ind, da Tid var) have sendt den samme tydske Strømpe op til Hedemarken og [256] udbedet mig Skjøn af den Dame, der har meddelt Exemplet paa urimelig billig Strømpestrikning, Side 167. Men selv ved Siden af dette Exempel tror jeg vi kunne slutte os til, at Industrien arbeider under ulige heldigere Vilkaar i Tydskland end hos os; thi 3¼ har langt mere at betyde der end her, og det af hin dobbelte Grund, at man kan faa kjøbt mere Mad for dem, og denne Mad rækker længer.n70

Jeg har været lidt vidtløftig, fordi jeg anser det her berørte Forhold for at være meget alvorligt for os.

Aar for Aar bliver Samfærdselen mellem Landene lettere, Handelsforbindelserne livligere, Hindringerne for Vareførselen mindre – og det er jo vel. Men Aar for Aar bliver derfor Konkurrencen skarpere mellem det Land, hvor Industrien arbeider let, og det, hvor den arbeider tungt. Nu have vi jo seet, at det falder lettere at faa strikket et Par Strømper i Thüringen end i Christiania, og nylig saa jeg den Lære forkynde i Aviserne, at vore Bønder bør slutte med at holde Sauer, saasom de lettere kunne faa Uldtøi færdig virket fra Kjøbmændene. Skal dette faa Fremgang, vil det jo gaa ud ikke alene over Christianias ringe, men over Landsbygdernes betydelige Husflid.

[257] Vistnok er det saa, at fordi Folk omkring i Landsbygderne alligevel ikke have stort at tage sig til i den lange Vintertid, da Markarbeidet hviler, kunne de endda staa sig paa at arbeide for en ringe Løn, efter Regelen: Noget bedre end Intet. Men i samme Grad som dette Noget nærmer sig til Intet, gaar det altfor naturligt saa, at Modet og Lysten taber sig. Dette tør være mest synbart i vore Skov-Trakter: i Hugsttiden og Modningstiden kræves mange Skovarbeidere, og de maa betales høit; naar saa Arbeidsstandsningen indtræder, smager det ikke synderlig at sætte sig til med saadanne lidet lønnende Sysler som at gjøre op Sneskuffer eller Vasbøtter og trække dem til Byen paa en Kjælke, og det er nok alt for almindeligt der, at man lader haant om den ringe Fortjeneste. Altsaa atter en Forhøielse i de Vanskeligheder, vi have at stride med: stor Arbeidsnød mellem Onnerne eller mellem Hovedbedriftens Tider, og endda liden Hu for Arbeidsnødens Bi-Sysler, fordi Fortjenestens Lidenhed stikker des mere af mod den gode Dagløn i Onnerne, jo større Arbeidsnøden er og jo mere der kunde trænges til god Fortjeneste. Jeg siger ikke, det er ret med denne liden Hu; jeg mener kun, at det er noget, som pleier følge med den menneskelige Natur; det er som en Sten, der ligger i Veien, og som nok god Villie kunde rydde tilside, men som det alligevel pleier ske at Mange snuble over.

Alt dette er saa alvorlige Forholde som muligt. Det mærkedes mindre i ældre Tider, da Konkurrencen med Industri-Landene endnu ikke var synderlig udviklet. Men nu synes jeg at mærke det mere og mere – mærke det paa Fattigbyrden, som stiger, paa Emigrationen, som voxer, paa Modet, som synker, paa Kjærligheden til Fosterjorden, som lader af i Manges Sjel.

Om jeg saa for det Tredie og til Slutning i dette Slutningskapitel skulde tale om Raad for saadan Uraad og udbrede mig over Midler og Maader til Husflidens og Arbeidsomhedens og Nøisomhedens Ophjælp, saa vilde jeg først og sidst anbefale Alt hvad der kunde sigte til at hæve Arbeidet [258] i den offentlige Agtelse og til at skaffe den norske Arbeider fortjent Paaskjønnelse for den Flid, han monne vise.

Jo mere det monne være og blive saa, at Bisyslerne i Mellemtiderne mellem hver Arbeidsklasses Hovedarbeider kun give liden Pengeforteneste (liden formedelst Konkurrence med de lykkeligere Industri-Lande, liden i Forhold til Levestedets Dyrhed og Fornødenhedernes Mængde), des mere gjælder det, at Arbeideren har det Sind, at Ørkesløshed og Lediggang er ham imod, eller at han kan elske og dyrke Arbeidet for dets egen Æres og Velsignelses Skyld. Thi med saadant Sind følger den Nøisomhed, som holder ud en lang Stund, om saa Pengefortenesten end er liden.

Velsignelsen vente vi fra Himlen. Men hele Samfundet bør være villigt til yde Arbeidet den Opmuntring, som ligger i at vise det Hæder og Ære.

Hvad for Foranstaltninger og Bestræbelser kunde der saa være at anbefale i denne Henseende?

Jeg har faaet nogen Forestilling derom ved at agte paa, hvad der i de Par Aar, jeg har havt denne Bogs Studier fore, virkelig er kommet til Syne som Yttringer af en Tanke og et Sind, der paaskjønnede og glædede sig over Almuens og Arbeidsklassens Flid og gjerne vilde yderligere opmuntre dens Stræv.

Øverst staar Fiskeriudstillingen i Bergen 1865. Det Indtryk, jeg fik ved Synet af den, har sin Del i, at jeg lagde Haand paa det Arbeide, jeg nu er ifærd med at slutte. Jeg tager denne dristige, men vellykkede internationale Udstilling til Indtægt for den norske Husflid, ikke blot fordi den indeholdt Baade og Fiskegarn, hvis Forfærdigelse hører Husfliden til, men fordi den i det Hele gav et stærkt Indtryk af det ofte overseede og ringeagtede Norske Arbeides Værd og Anseelighed.n71 – I Række med denne Udstilling har jeg den Fornøielse [259] at kunne minde om det Fiskeri-Museum (eller vedvarende Udstilling), som Byen Aalesund har grundlagt siden. Og som jeg i Begyndelsen af denne Bog eller ved Beskrivelsen af Hvalserbaaden omtalte, at Meddeleren af samme. Hr. Goodchild, ønskede at se aarlige og festlige Kapseilinger foranstaltede for at vedligeholde Interessen for Baadbygningens smukke Kunst (Side 44), saa kan jeg nu tilføie, at medens Bogen var under Trykning, har virkelig en saadan Kapseiling været holdt ved Hvaløerne, og det for en væsentlig Del netop formedelst Hr. Goodchilds nidkjære Medvirkning. Endelig kan jeg ikke tilbageholde min Yttring af Glæde over, at Stavanger By ganske nylig har bevilget den vakkre Sum af 1000 Spd. til Baadskue og Kapseiling i dens Havn og Farvand næste Aar – en storartet Baadfest, som Overlodsen i Egnen, Hr. Kapt.-Lieutn. Lous i Bergen, har Æren af at have forestaaet og vundet Stavanger Stads Deltagelse for.n72

[260] Aaret 1866 er mindeværdigt i Industriens Historie hos os derved, at da holdtes i Stockholm den første Skandinaviske Industri-Udstilling. Men det var desværre meget langt fra, at Norges Husflid bemøiede sig med at blive ordentlig repræsenteret ved den Leilighed. Det Aar holdtes imidlertid nogle Husflidsudstillinger i enkelte af vore egne Landskaber. Jeg har omtalt den i Mandalen (Side 117), og kan nævne en i Levanger og en paa Hamar samt i samme Aar eller Aaret forud og faa en i Stavanger. Og nu i 1867 har Husfliden været med ved en almindelig Landbrugs-Udstilling i Asker. Aviserne have tildels skildret disse Forsøg som særdeles vellykkede og opmuntrende, saa det er at haabe, at de ville fornyes og efterlignes. Jeg kan forestille mig, at Husflidsudstillinger med Tiden skulle komme til at nyde lignende Bistand med Pengebidrag af Amtsformandskaberne og af Statskassen som nu Dyrskuer.

En varig Udstilling af Husflids-Sager eller et Industri-Museum er der gjort Begyndelse med paa Gjøvik. Under Gjennemreise her i 1865 (se Side 1) tillod jeg mig for et Par af Byens Borgere at yttre Ønske herom, og dette Ønske fik jeg siden Leilighed til at fremsætte for den særdeles virksomme og heldigt virkende «Forening til Fremme af kvindelig Haandværksdrift» i Christiania. Her faldt Ordene i god Jord, og formedelst Sending af Gaver fra Foreningen er som sagt Begyndelsen gjort. Det kommer nu an paa, om Byen og Omegnen vil finde det at være af nogen praktisk Interesse at fortsætte. Jeg vilde, at f. Ex. en tilreisende Handelsmand her skulde forefinde Prøver af Egnens betydelige Industri, og at Egnens egne Sønner skulde faa se Arbeider og Redskaber fra andre Egne og Lande, som de kunde staa sig paa at tage efter. Om f. Ex. Museet indeholdt en Prøve-Samling af forskjellige Slags Træsko, fra Christiansands Stift, fra Bergens Stift, fra Jylland, Holland, Frankrig, og om Synet heraf bragte nu En, nu en Anden til at gjøre og bruge det Slags Sko, saa kunde det blive Begyndelsen til denne Brugs Indførelse her paa Østlandet; men det vilde være en stor Sag og til [261] Gavn for baade Poducent og Konsument. – Et Arbeidsmuseum i Gjøvik kunde passende lægge an paa at fremstille hele Christians Amts Husflid, og da vilde jeg se der f. Ex. Reb af Grantræets Tæger eller Rødder, som jeg veed at enkelte gamle Mænd oppe i Østre Slidre befatte sig med at lægge. Dette Reb sælges billigt og ser simpelt ud, saa man kanske ikke Vilde synes det fortjente at trækkes saaledes frem; men samme Slags Reb (Tåg af träd-rötter) var fra Sverige sendt til Pariser-Udstillingen nu i Sommer, og en Prøve vandt Bronce-Medallie og tre fik hæderlig Omtale. – Idet jeg forestiller mig, at disse Reb i flinke Arbeideres Haand maaske kunde finde Anvendelse som halvfærdigt Materiale til Dørmatter og til stærke Kurve, tænker jeg tillige paa, at Museet burde have at forevise Prøver af Rodtrædler og Pidske til Kurvebinding – et Raa-Emne, som Gjæterbørn og Andre kunne have let for at samle, og som Landhandlere bør kjøbe op for igjen at sælge til Kurvbindere.n73

Saadanne Arbeidsmuseer kunde maaske bekvemt og hensigtsmæssigt sættes i Forbindelse med Amternes Landbrugsskoler. Men i Gjøvik skulde det falde som af sig selv at forene Museet med den «Arbeidsanstalt», som der i denne Tid handles om at oprette med Bistand af et Legat paa ikke mindre end 10,000 Spd., der til saadant Brug er tilfaldet Præstegjeldet formedelst Testament efter en Hædersmand ved Navn Kauffeldt. Der kræves vistnok et Tilskud af lige saa stort Beløb fra Kommunens Side, og i nærværende Skrift, hvor der handles om Arbeidets Ære, forekommer det mig af Interesse at lægge Mærke til, at dersom ikke Kommunen kan eller vil yde dette Tilskud, saa skal den Afdødes Gave tilfalde [262] et Videnskabs-Selskab i Christiania – saa altsaa Arbeide og Videnskab er stillet paa lige Trin eller rettere det første foran.n74

Sammen med virkelige Udstillinger kunde der ogsaa være Tale om Udstillinger i Skrift, eller skriftlige Fremstillinger af Husflid og Industri. Men det har der ikke været meget at se af i disse Aar. Aviserne indeholde jo gjerne Smaaberetninger, og i Amtmandenes Femaarsberetninger, hvoraf flere ere blevne trykte, medens denne min Bog har været under Arbeide, findes en Del under Overskriften «Husflid og Binæringer»; men dette Afsnit er mest behandlet som en Bisag. Med Glæde kan jeg dog nævne det i 1865 udkomne Skrift «Nogle Ord til mine Medborgere i Hurum» af Sognepræst Neuman. Det er et Ord netop til Smaafolk og Fattigfolk og bestaar af lutter Yttringer af varm Deltagelse for dem, med Lovprisning af Nøisomhed, Arbeidsomhed og alle Selvhjælpsomhedens Dyder. Husfliden erindres navnlig Side 25. Jeg havde citeret dette fortrinlige Skrift før, dersom det havde indeholdt mere af statistisk Beretning om de faktiske Forholde; men i nærværende Kapitel hører det hjemme at mindes dets hjertelige Opmuntringer til Flid. – Ellers tror jeg det skulde være nyttigt, om der – f. Ex. formedelst Sogneselskabers Opfordring og Bistand – blev forfattet og udgivet Beretninger og Betragtninger over Husflidens og hele Arbeidsvæsnets Tilstand i de enkelte Bygder, saadanne som f. Ex. den ovenfor om Gjæsdal (Side 176).n75

Ved Tanke om, hvad der monne være gjort for Arbeids-Undervisning [263] i dette sidste Par Aar, maa jeg først og fremst minde om, at den allerede nævnte «Forening til Fremme af kvindelig Haandværksdrift» har gjort interessante Forsøg ved at lade nogle Damer reise til Sachsen for at lære Straafletning og nogle andre opholde sig i Christiania for at blive øvede i Kurvbinding, alt med Tanke om, at de siden skulde virke som Lærerinder i disse Haandteringer.n76 I det Hele taget staar denne Forenings Formaal i nøieste Sammenhæng med den Gjenstand, som nærværende Skrift beskjæftiger sig med, og farlig skal jeg som en forhaabningsfuld Foranstaltning fra Foreningens Side nævne det iaar aabnede Seminarium for Lærerinder for Almueskolen; jeg har her for Øie, at med Lærerinders Ansættelse er det at vente, at der vil blive gjort mere end hidtil fra Almueskolens Side for Pigebørns Undervisning i Haandarbeide. Hittil har saadan Undervisning kun været meddelt hist og her af Almueskolen i Byerne, samt paa Landet af Damer, som med velvillig Opofrelse af Tid og Kræfter have taget sig af den Sag og oprettet Haandgjerningsskoler. – I 1865 utkom i Trykken en Kommitte-Indstilling omgaaende en paatænkt Industriskole i Bergen, hvor der var Tanke om Arbeidsundervisning ogsaa eller vel især for Drengeborn. Men Forhandlingerne have, saavidt vides, ikke ført til Noget endnu, saa man hidtil mest har faaet det at lære af dem, at Sagen er vanskelig.

Men jo vanskeligere det er at faa istand særskilte Indretninger til Gutters Arbeidsundervisning, des mere ønskeligt synes det mig at være, at Skolebestyrelserne i By og Bygd, næst efter at sørge for baade Gutters og Pigers boglige Undervisning og for dens Skyld have Øie med deres regelmæssige Skolegang, tillige have et opmærksomt Øie med, hvorvidt Børnene holdes til Arbeide og øves i Arbeide hjemme. Hvorledes Tingen kan gjøres, det fik jeg Begreb om under et Besøg hos Provst H. Heyerdahl, dengang i Søndre Aurdal i Valders. Samme Aar (det var i 1865) havde [264] han, da han i Kirken tillyste Skole-Besøgene for Aaret, tilføiet det Ønske, at de ældre af børnene vilde glæde ham ved at have med sig Prøver paa Et eller Andet, de havde arbeidet med sine Hænder. Han udtrykte sig med Forsigtighed, frygtende for, at Almuen kanske ikke vilde synes om denne Sammenblanding af Skolens religiøse og Arbeidets verdslige Væsen; men det gik godt, ingen Misforstaaelse mærkedes. Ved Skolehøitiderne gik det saa til, at der hørtes i Religion om Formiddagen, om Eftermiddagen i Geographi og Regning o. s. v., og naar saa hele den egentlige Forretning var sluttet med Tale og Sang, mindede Provsten om hin Anmodning, og nogle af Pigebørnene kom og fremlagde Prøver paa Spinding, Strikking og Hekling, og en Gut havde at forevise en Kniv med holket Skaft, en anden en Regnetavle, en tredie lidt Træskjæring. Det var ikke mange Prøver det første Aar, men dog saa vidt, at Provsten havde Lyst paa at fortsætte Aaret efter, og siden har han havt den Godhed at sende mig Beretning om Fremgangen. Ved Arbeidernes Forevisning blev der Anledning til at fremsætte en og anden veiledende og opmuntrende Bemærkning; ligesom til Præmie kunde Provsten kjøbe et og andet Stykke, for andre Stykker maatte det bero med «hæderlig Omtale».

Jeg synes, at dette Exempel fortjente at optages. Ja, jeg har endog udviklet Tingen noget videre i min Tanke, idet jeg er opmærksom paa, at mangt et Barn i 11–12 Aars Alderen og opover vel kan være forhindret fra at fremlægge nogen Arbeidsprøve, som har noget videre at betyde, men dog kan have viist baade Anlæg og Villighed til at giøre Nytte, f. Ex. ved at passe mindre Sødskende, gjæte Kreaturene o. s. v., og for saadanne børns Vedkommende vilde jeg gjerne at Skolelærerne skulde have gjort sig bekjendt med deres Forhold, saa han kunde give Beretning derom ved Skolefesten.

Vel forstaar jeg, at Skolelærerne og Skolebestyreren stundom kunde komme i Forlegenhed med dette, dersom det f. Ex. traf sig, at et Barn, som havde været forsømmelig paa Skolen og derfor skulde have Irettesættelse, alligevel havde viist sig [265] paapasselig og flittig i Forældrenes Tjeneste og derfor maatte tilkjendes Roes. Men lignende Forlegenhed synes mig ogsaa maatte kunne opstaa i det lige omvendte Tilfælde, og Vanskeligheden vilde vel jevne sig, naar Skolens Vedkommende være ledede af en saadan upartisk Betragtningsmaade, som jo desuden har Medhold i Loven om Almueskoler, at Skolen skal understøtte Børnenes Opdragelse i Hjemmet, og at til Opdragelse hører ikke blot Bogdannelsens Indtryk og Kundskab, men ogsaa Arbeidsomhedens Vane og Færdighed. Ja, jeg kan ikke noksom udtale mig om Ønskeligheden af, at de, som have at forestaa Skolen for Almuens og Arbeidsklassens Børn, have et aabent og velvilligt Øie for Arbeidets Betydning med Hensyn til Folkeopdragelsen.

Men idet jeg nu slutter med den hyggelige Erindring om Besøget paa Aurdals Præstegaard, vender jeg i Tanken tilbage til Bogens første Kapitel. Det var, som jeg der fortæller, paa Gjennemreise gjennem Vardal, at jeg fik første Tanken om at skrive denne Bog, og to Dage efter kom jeg til Aurdal. Nu er to Aar gaaet; jeg har naturligvis samlet en Del Oplysninger og Kjendsgjerninger i Mellemtiden, men Fremstillingen er ikke paa langt nar bleven saa levende som det Syn, der stod for mig i hin første Tid. Dog, istedetfor at klage over dette, vil jeg tænke paa, at saadan som nu Fremstillingen er, skal den maaske faa Lov til at udrette saa meget, at snart En, snart en Anden ved at gjennemblade den erholder et ligedan vækkende Indtryk som jeg – paa Gjennemreisen.

Noter

n1. Forfatternote: Saml. Folkevennen 1864, Side 633.

n2. Forfatternote: Selve min Bog vil jo give overflødige Vink om, hvorledes de ønskede Beskrivelser om Husfliden kunne forfattes. Men endda hidsætter jeg af den før nævnte oprindelige Indbydelse denne schematiske Veiledning for dem, der ville beskrive nogen enkelt Husflids-Gren i en Bygd: / «Naar og hvorledes den Art Husflid blev indført i Bygden; om Bedriften er bleven forbedret ved nye Opfindelser i Bygden; hvorvidt den drives af Mange som en Bi-Syssel i Mellemstunder, eller af Enkelte som en Hoved-Syssel Aaret rundt; Antallet af Personer eller Familier, som befatte sig dermed, og Størrelsen af den aarlige Tilvirkning og Omsætning; Raa-Emnets Kostende og den færdige Vares Pris; hvad der kan tjenes ved Arbeidet for Dagen eller Ugen; hvorledes Afsætningen gaar for sig; om der lægges an paa at levere bedre og bedre Varer, eller om der mere haves for Øie at arbeide hurtigt og sælge billigt; hvorledes Arbeidet læres og indøves; hvorvidt Børn hjælpe til og begge Kjøn tage Del; hvad Indflydelse denne Husflid skjønnes at udøve paa Folkets Velstand, Sundhed, Sæder; hvad der har befordret eller hindret dens Opkomst, og hvad man tror der kunde foranstaltes til dens yderligere Befordring, m. m. Biografiske Oplysninger om Mænd, der have gjort sig fortjente af Husfliden eller udmærket sig i nogen af de hidhørende Kunstfærdigheder, burde ikke savnes.» / Jeg tilføier her, at saasom det hverken er gjørligt eller ønskeligt i disse Fremstillinger at indstrænke sig til Husflidens Begreb i allersnævreste Forstand, var det ikke af Veien, om man vilde tage med saadanne Arbeider, som kunne gjælde for Bisysler, saasom at Folk til visse Tider af Aaret vandre ud paa Markarbeide i andre Bygder eller deltage i Veiarbeide, i Tømmerhugst, i Fiskeri. Saadanne uden-Hus Bisysler kunne forklare, at der i denne eller hin Bygd er lidt af inden-Hus Smaasyssel.

n3. Forfatternote: Til Nordfjord skal Kunsten være kommen fra Søndmøre. Paa Harham i Søndmøre saa jeg Maskiner af samme Slags 1857; her maatte de dog af Mangel paa Vand drives med Haandkraft. Mekanikeren Vonen i Yttre Dale Præstegjeld i Søndfjord har forbedret Haandkraftsmaskinen, saa Arbeideren ikke har det ensformige Besvær at dreie et Hjul, men vexelvis trækker nu med høire og nu med venstre Arm og træder nu med venstre og nu med høire Fod.

n4. Forfatternote: Den allerførste Begyndelse med Salteriboder ude ved Kinn skal være gjort for over 30 Aar siden ved nogle af den foretagsomme Hans Nilsen Hauges Venner paa Svanø og i Befring; men det har først taget ret Opsving efter 1850.

n5. Forfatternote:

Jeg har saa meget hellere grebet Leiligheden her til at fortælle Lidt om Søndfjord-Fiskernes Bedrift, som jeg engang i et andet Skrift (i et Tillægshefte til Folkevennen 1862) har fortalt, at de stod saa langt tilbage for «Søre-Fiskerne». Jeg havde da ikke været i Søndfjord selv, men kun hørt derom af nogle af disse sidste Fiskere.

Det er fra 1857 af, at «Søre-Fiskere», saa langt Syd fra som fra Lister og Farsund, have udstrakt sin Bedrift alt nord til Kinn i Søndfjord, istedetfor at de for havde holdt sig til «Søre-Fisket» paa de gamle Fiskevær mellem Stavanger og Bergen. Og det er vist, at disse fremmede Fiskere i førstningen vare Søndfjordingerne betydelig overlegne. Men foruden at disse sidste allerede førinden vare komne i Tour med at bygge hine Byer af Salteri-Huse, saa have de været snare til at tilegne sig Søringernes Driftsmaade. Et Exempel derpaa er, at de først have kjøbt Baade af Søringernes Slag, fornemmelig Listerbaade, og dernæst have dels omdannet sine gamle Baade, dels bygget nye efter Lister- eller Hardangerbaadens Model, en Forandring, som i disse faa Aar allerede er gjennemført i stor Udstrækning. Fremdeles have de ogsaa optaget Adstilligt af de fremmede Fiskeres Maade at indrette Fiskegarnene og at sætte dem i Søen osv.

I et Stykke drive Egnens Fiskere endnu Vaarsild-Fisket paa sin egen Vis. Medens Sørings-Fiskerne have Logis-Fartøier, som følge Baadlagene fra Vær til Vær, bo Søndfjordingerne i de omtalte Salteri-Huse. Derved have de ikke den Fordel at kunne følge selve Silde-Stimene; men dette opveies for en Del derved, at de ere mindre afhengige af Dagens Priser paa den ferske Sild, idet de ikke behøve at selge den strax, men kunne salte den selv og saa bie paa bedre Tider. – Da der imidlertid trods dette ofte høres den Bebreidelse mod Søndfjords-Almuen, at den skader sig selv ved saaledes paa en Gang at ville være baade Fisker og Salter eller Spekulant, kan det ikke være af Veien at gjøre opmærksom paa, at det kunde neppe lade sig gjøre, at alle Fiskere indrettede sig i dette Stykke netop paa Søringernes Vis; baade vilde det mangle paa Logisfartøier at faa leiet, og det vilde mangle paa Havne-Rum, hvis ogsaa hele Søndfjords-Almuen skulde strømme til med saadanne flydende Logishuse.

n6. Forfatternote:

Se Engelhardt' s Afhandling «Nydamsbaaden og Nordlandsbaaden», trykt i Aarb. f. Nord. Oldk. og Hist., Kjøbenhavn, 1866, 2.

Det lader til, at den danske Forfatter er bleven noget vildledet ved Udtryk, som kunne være brugte i de ovenfor nævnte norske Skrifter, og hvor der dels kan være taget Hensyn til den paa sine Steder forekommende Sprogbrug at kalde hele Kyststrækningen bortenfor eller nordenfor Egersund for «Norblandet», hvormed altsaa menes, hvad jeg strax ovenfor har kaldt Vest- og Nordlandet, dels er talt serskilt om den «nordlandske» Baad eller «Nordlandsbaaden», som har sit Navn af «Nordlandenes» Amt, hvor denne enkelte Baadform hører hjemme. Det er denne «Nordlandsbaad» som Hr. Engelhardt afbilder; men han er kommen til at forstaa det saa, at den bruges langs hele Vest- og Nordlandet, da den dog kun bruges i Nordlandenes (og Finmarkens) Amt og altsaa kun er en enkelt af de flere beslægtede Slags af Baade, som bruges i hint store Streg.

Fremdeles er vel Forfatteren gaaet noget for vidt i sin Sammenligning, naar han først anfører Diriks's rosende Dom om «Nordlandsbaaden» (at den kan betragtes som Model for Nutidens ypperste Frembringelser i Skibsbygningskunst, nemlig de skarptbyggede og hurtigseilende Klippere) og derpaa slutter saa: «Hvis nu, hvad der synes rimelig nok, Nydamsbaaden atter er Model for Nordlandsbaaden, saa bliver det Oldtidsbaaden, som Prisen er tilkjendt.» Her er det overseet, at det, hvori den gamle Baad kan kaldes Model for den nye, er – næst den Eiendommelighed, at Baaden er lang i Forhold til Bredden – visse Ting i Arbeidets Udførelse (Bordenes Sammenføining med Klinksøm istedetfor Trænagler samt Brugen af Kjeiper istedetfor Toller), men ikke den eiendommelige Stilling af Bordene, som giver «Nordlandsbaaden» dens klipperagtige Form. Dette vil saa meget lettere forstaaes, naar det betænkes, at Oldtidsbaaden skulde jo betragtes som Stammemoder ikke alene til «Nordlandsbaaden», men ogsaa til de mange andre med den beslægtede Baadstag, som bruges hele Vest- og Nordkysten over («Hardangerbaaden» o. s. v.), men af alle disse er det kun «Nordlandsbaaden», som har faaet Æren af at blive sammenlignet med Klippere. Denne sin Egenhed og dette sit Fortrin har da vel «Nordlandsbaaden» faaet derved, at Baadebyggerne i Ranen og Salten i Nordlandenes Amt lidt efter lidt de lange Aarhundreder igjennem have udviklet, forandret og forbedret den oprindelige Baadform, og det i den Retning, som Erfaring tilsagde at Egnens og Driftens Eiendommeligheder krevede.

n7. Forfatternote: Her er Ordet «Nordlandsbaad» taget i udvidet Forstand, og det er nærmest Hardangerbaaden, der tænkes paa.

n8. Forfatternote: Fra først af fiskede man Makrelen ogsaa her paa Dorg. For omtrent 48 Aar siden begyndte man med Pilk, en af Tin dannet Lokkefisk, hvori der ere et Par Kroge. Man lod Baaden drive, medens man kastede Sild-Aate ud til Læ for at lokke Makrelen nær og faa Stimerne til at standse, og pilkede eller rykkede i Snøret til Læ. Denne Fangstmaade bruges endnu, naar man kan faa den fornødne Sild-Aate. Gaar det heldigt, kan et Par Mand paa denne Maade fange 60 Snes og derover paa en Dag.

n9. Forfatternote: Sml. Folkev. 13de Aarg. S. 532.

n10. Forfatternote: Ogsaa kaldet Sveininger eller Skodder, løse Bretter til at sætte ned ved 2 Tofter, hvorved der afdeles et Rum til at have Fisken i.

n11. Forfatternote: Et ikke Ubetydeligt Udleg. – En af de herværende Baadebyggere udrustede selv en Baad, men kunde ikke faa sat i øvede Folk til at benytte den. Den laa ledig første Sommer. Derpaa blev den kjøbt i fuld Stand af en Mand, som boede henimod Christianssand, og første Aar, han brugte den, tjente han 380 Spd. Dermed var Baaden betalt, og han havde endda 80 Spd. i Behold. – Den samme Baadebygger har nu under Udrustning en Makrelbaad til sig selv. Til de 30 Garn er udelukkende anvendt Hamp, som er spundet og bundet paa Flekkers ved Christianssand for en Arbeidsløn af 61 Spd. 60.

n12. Forfatternote: Om Gjert Gundersen, Listerbaadens Fader, veed man at berette, at medens han boede paa Tangvald her i Sognet, lod han bygge en hel Del Hardangerbaade eller Skjegter. Afsetningen var nok mindre god. Her findes endnu en «Karmslæde», han har forfærdiger. Ligesaa lod han arbeide en Mængde Violiner til Salg. Efter sin Bortflytten til Lister var han ofte her for at indkjøbe Materialier: Bord, Krumlast, Kjøltræer, Stevner. – Det ser ikke ud til, at han har havt nogen Indflydelse paa Baadebyggeriet her.

n13. Forfatternote: Fortegnelsen har jeg for endel erholdt ved Lensmanden.

n14. Forfatternote: Meddeleren tilføier herved den Bemærkning, at Baaden blev dog seilet og styret af en Hvaløerfisker, Barthold Johannesen Spier, og «Styringen er den halve Seilads», siger Hvaløermanden.

n15. Forfatternote: Ved sidste Tælling 384 Nordmænd, 30 Kvæner, 466 Finner, 11 Blandinger af Nordmænd og Kvæner, 39 af Nordmænd og Finner, 2 af Kvæner og Finner, tilsammen 932.

n16. Forfatternote: Da jeg læste dette op for En fra Christiansund, hørte jeg den Bemærkning, at Landsfolk der, som sidde i sin Baad ved Bryggen for at sælge Fisk, jevnlig have Garnbindingen fremme. Dette Arbeide følger Kystalmuen paa Vestlandet omtrent som Strikketøiet følger baade Almuens Kvinder paa Landet og Damerne i Byerne.

n17. Forfatternote: Man se Hr. Herm. Baars's Erklæring om den Jouanninske Garnbindingsmaskine paa Fiskeri-Udstillingen i Boulogne (Aftenbladet for 22de Marts 1867).

n18. Forfatternote: Fra Eivindvik er Prisen upgivet fra 4 til 6 Spd. Vogen.

n19. Forfatternote: Egentlig Kveldseta, som om vi vilde sige og skrive: Aftensæde, at sidde med Arbeide ved Lys om Vinteraftenen.

n20. Forfatternote:

At Folket i Søndre Aurdal selv har en Følelse af, at det har taget en skjæv Retning og er gaaet vel vidt med Luxus, det slutter jeg af den Opmærksomhed, hvormed et ved Sognepræsten fremsat Forslag til at faa en Reform istand er blevet optaget. I Høsten 1865 havde jeg fortalt Hr. Provst Heyerdahl om den Søndfjordske Skik, at Pigerne selv skulle have virket og syet sine Konfirmationsklæder (Side 66), og nu nylig (Marts 1867) skriver han mig til, at det synes Folket saa godt om, at omtrent 70 Husmødre have skriftlig vedtaget at arbeide til at samme Skik kunde blive almindelig her ogsaa – og endda har Sagen langt fra ikke været fore i alle Skolekredse endnu.

Hr. Provsten tilføier: «Tre unge Brude af den mere velstaaende Gaardmandsklasse have ladet mig vide, at de have staaet Brud i selvvirkede Kjoler istedetfor Kjøbetøi, fordi de havde hørt, at «Far likte det saa godt» – og saa vakkre og tækkelige være baade de og deres Dragt, at jeg kunde nok lide dem.»

Men der er langt frem. «Husflid og Sparsommelighed, siger Provsten, er sørgelig nedbrudt. Den, der vidste, hvad der kunde gjøres, hvorledes Hindringerne kunde overvindes!»

n21. Forfatternote: Det lader til, at Gjellebøl regner saa: 10 Uger eller 1/5 af Aaret i Sommertjeneste, men 4/5 af Aaret eller i 40 Uger uden vis Sysselsættelse. Men dette er vel det værste Exempel paa Arbeidsløshed udenfor Sommertiden, som man nogensteds kan faa høre om.

n22. Forfatternote: Dette svarer, som man ser, ganske til, hvad jeg ovenfor har berettet fra Nutiden.

n23. Forfatternote: Denne Forskjel i Smag kan jeg fortælle et Par Exempler paa fra mit Ophold paa Heien. Paa Stølen havde jeg medtaget noget Sundheds-Chokolade, selv fandt jeg den god, og jeg glædede mig til at traktere Husets Folk og Støls-Naboerne; men Drikken smagte ikke disse, hver Gang gik det saa, at Grisen fik, hvad jeg ikke nød selv, og jeg lagde Mærke til, at Gryden blev vadsket med større Omhu, naar der skulde koges Grød i den efter Chokoladen. Omvendt gik det mig, da jeg en Søndag Middag var Gjæst hos en Bonde og spiste sammen med ham og hans Leiefolk i en Slaattebod; Kjødsuppen var for salt for mig, saa jeg maatte bede ham undskylde, at jeg snart lagde Skeen. Det var en Forstandig Mand, og vi kom op i Samtale om Tingen, hvoraf det fremgik, at fersk Kjødspise ligefrem bød ham imod. Engang i sine Dage, paa en Byreise, havde han smagt Steg; men det kunde aldrig falde ham ind at tage saadan Mad i Munden tiere, saasandt Andet var at faa.

n24. Forfatternote: Det var ogsaa det Syn, jeg selv fik se, da jeg første Gang traadte ind paa en Gaard indenfor Sætersdalens Grændser, og Omstændigheder gjorde, at jeg maatte gaa lige hen i Flokken og vække de Sovende.

n25. Forfatternote: Se Topogr. Journ., hvor Gjellebøls Skrift er trykt, XXVI. 11, 13, 16,,29 flg.

n26. Forfatternote: I Rennebo, en af de Bygder, jeg omtalte først i dette Kapitel, staar ogsaa en gammel Aarestue, nemlig den vidtspurgte «Jutulstue» paa Gaarden Uv. Det er et faldefærdigt Hus, øde og ubeboet og snare ringe at se til; men vort antikvariske Selskab har for Tiden under Overveielse en Plan om at sørge for dets Bevarelse, saasom det er en enestaaende Levning af Almuernes ældgamle Bygningsskik nordenfor Dovre. Men Valle Sogn i Sætersdalen er som en hel Bygd af Jutulstuer, gamle og mægtige Stuer og derhos Boliger for den endnu levende Slægt. Ilden har ikke været stukket paa deres Arner.

n27. Forfatternote:

Den vestlige Nabobygd til Holme er Valle Sogn, og her blev jeg i 1866 bekjendt med en vakker Begyndelse i Straafletning.

Dette havde jeg først tænkt at omtale i et eget Kapitel om den kvindelige Husflid; men da jeg for Bogens Størrelses Skyld finder at burde udelade samme Kapitel, og dog ikke gjerne vilde have Straafletningen ganske uomtalt, tilføier jeg nærværende Notits derom.

For en halv Hundrede Aar siden kom til Landet en skotsk Dame, gift med den endnu levende Toldkasserer Reymert i Farsund. Hun besad megen Smag og Dannelse og var særdeles nethændt, og i Christiansand, hvor Familien boede de første Aar, oprettede hun en Skole for Smaapiger, hvem hun blandt Andet lærte at flette Straa og gjøre Hatte. – Præstefruen i Valle fortalte mig, at hun selv havde nydt godt af denne Undervisning, og hun troede at vide, at den Færdighed i Straafletning, som nu har udbredt sig blandt Almuen hist og her i Christiansands Stift (se om Kvaas Sogn ovenfor), skriver sig fra Fru Reymerts Skole.

Men netop omkring Valle Præstegaard har denne nette Syssel blomstret ganske vakkert i nogle Aar. En Kjøbmand i Mandal kjøbte op Straahatte og sendte til England, og fra 1861 af kom en Del Familier paa det nævnte Sted i Tour med at arbeide for ham. Han tog alt, hvad der kom, til en Gjennemsnitspris af 12 for hver Hat. Fruentimmer og Børn arbeidede omkaps og fik stor Øvelse. Fra et Hus, hvor 6-7 Mennesker flettede, udgik indtil, 30 Hatte for Ugen. Der var stor Glæde over det nye Erhverv, som maaske et Snes Familier paa Slutningen deltog i. Men et Aars Tid før mit Besøg havde Kjøbmanden sluttet med sin hele Handel, og dermed var denne Afløbskanal stoppet.

For nogle Dage siden (jeg skriver dette, medens selve dette Ark er under Arbeide i Trykkeriet) opnaaede jeg, at en Kjøbmand her i Christiania gav mig Lov til at bestille for hans Regning en 50 Hatte til Prøve samt desuden nogle Spisebords-Matter og Halmkurve. Maatte Forsøget lykkes! maatte Kjøbmanden være saa heldig at finde fordelagtig Afsætning, saa han stadig kunde beskjæftige de ledige Hænder der henne! Arbeidsfortjenesten skulde komme saa saare vel med i Husene, og vi Andre skulde faa se en smuk Prøve paa Flid og Nemme.

n28. Forfatternote: Spind af 1 Mark Stry betaltes for nogle Aar tilbage med 5, nu derimod med 8.

n29. Forfatternote: Jæderen er jo vistnok ogsaa stadt Land; men Jordsmonet er ikke saadant, at det har begunstiget Anlæg af store Gaardsbrug, og derfor har den sociale Tilstand ikke udviklet sig saaledes som i hine Egne.

n30. Forfatternote: I Forordet til en ældre Beskrivelse over Hæggens og Frolands Fogderi, Topogr. Journ. 8de Bind.

n31. Forfatternote: Der er endnu Ure af dette Slags i Bygden; de ere over 70 Aar gamle, men gaa fremdeles.

n32. Forfatternote: Det vil maaske interessere En og Anden i Egnen at se Navnene paa alle hine Sex, nemlig: 1) Ole Levestad (Ottedags-Ure af Jern og Messing), 2) Jon Mansaas (ligesaa, mange), 3) Sakse Natrud (Hjulene af Træ, Drevene af Staaltraad), 4) Svend Udveien paa Gaarden Haagaas (hans Lærlinger: Halvorsen, Urmager paa Moss, Pettersen i Drøbak, Brun i Rakkestad, Holmsen i Christiania, Halvorsen i Fredriksværn, Berg i Trykstad); 5) Gulbrand Berg, forriges Lærling, og 6) Peder Berget (samme Slags Ure som Sakse Natrud, var Husmand, indrettede til Skildt for sin Bedrift et Ur, som viste saa vel ude paa Væggen imod Veien som inde i Stuen).

n33. Forfatternote: Vel er der et Par Urmagere ogsaa nu; men de have lært i Christiania.

n34. Forfatternote: Efterat dette var skrevet, har Eieren fortalt mig et nyt Træk, fra den allersidste Tid, som jeg maa faa Lov til at meddele. Han var i Sommer i Udlandet og kjøbte et Sæt Maskiner til Fyrstikfabrikationen, af nyeste Opfindelse. Til en af Maskinerne udkræves en 10-1200 Trærammer af et eget Slag; hver enkelt af dem skal være sammensat af 45 Sprosser af en besynderlig Form, hver Spros skal være gjennem-boret i begge Ender, og med hvor stor Nøiagtighed det hele Arbeide maa være udført, for at Rammerne skulle passe ind i Maskinen, det kan man forstaa deraf, at det har været fundet fordødent at konstruere særegne Maskiner for at forfærdige dem. Men de vare ikke saa ganske billige, og Fabrikanten fra Nitedalen tænkte: «De ere jo bare af Træ, og vi have jo Træ hjemme». Trods givne Raad kjøbte han derfor blot nogle faa Rammer til Model. Hjemkommen opfordrede han en Snedkermester i Christiania til at gjøre Rammerne; Betalingen blev opgivet, og Arbeidet maatte være færdigt inden vis Frist. Manden forsøgte, men gav det up. Saa lod Fabrikeieren en af Nitedalens Snedkere gjøre et Forsøg hjemme hos ham selv; og vel bleve Rammerne brugelige, men Arbeidet blev dyrt og gik altfor sent fra Haanden. Endelig tyede han til de begavede Brødre Thrond og Hans Sollien. De bo langt fra Folk i en af Nitedalens Skovlier; men han kjendte dem fra lignende Leiligheder tidligere. «Saa og saa er Prisen, og inden 12 Uger maa Arbeidet være færdigt. Ville I forsøge?» Nogle Dage efter havde de udtænkt to Maskiner, en til Høvlingen og en til Boringen; de gjorde Modeller til Støbegods til Maskinerne, fik Stykkerne støbte og Maskinerne satte i Gang, og nu ligesom voxte det op omkring dem med Sprosser og Rammer. Ovgaven løstes paa smukkeste Maade; inden Fristen var halvt udløben, var Bestillingen udført, Rammerne vare uovertreffelige, og hvad Prisen angik, vare begge Parter gjensidig tilfredse, Kjøberen, fordi han fik Arbeidet billigere, end han kunde faa det fra Tyskland, og Arbeiderne, fordi deres Maskiner arbeidede for dem og skaffede dem god Dagløn.

n35. Forfatternote: Jeg har ikke Sølv- eller Bronze-Medaljer at uddele, og jeg kan ikke vente, at man vil sætte Pris paa en mention honorable fra min Haand. Men jeg veed, at hvert Forsøg i Retning af at faa norske Husflidsarbeider afsætte i andre Lande, vil høres med Glæde af Husflidens Venner. Efter at Ovenstaaende var skrevet, har jeg hørt af en Mand, som nylig havde været paa Gjøvik, at han hos en Handelsmand der havde seet, hvorledes nogle Dusin Knive bleve pakkede i en Kasse for at sendes til Sverige. Tidligere (i Kap. 1) har jeg fortalt om Afsætning af Træskeer fra Gjøvik til Sverige.

n36. Forfatternote: Om de Thotenske Træskeer, som danne Gjenstanden for Kap. 1, kan jeg tilføie, at istedetfor at Prisen der er opgivet til 12ß Dusinet, hører jeg nu, de leveres her i Christiania i Partier til 8, 9 og 10ß Dusinet for de simplere, bedre og bedste Sorter.

n37. Forfatternote:

Efterat Ovenstaaende var skrevet, har det endelig lykkes mig at træffe den Mand, som jeg fra flere Sider blev henviist til for at faa første Haands Beretning om Begyndelsen til, at Kjøbmænd i Christiania tog sig af Væve-Industrien paa Oplandet saaledes, som jeg nu har udtalt Ønsket om for Thotens Vedkommende og givet Exempel paa for Hadelands.

Denne Mand er Stadsmaaler Moe, forhenværende Kjøbmand og det i Forbindelse med Tydskeren Cramer i Firmaet Chr. Moe & Co. Disse solgte ud her i Landet en Del tydske Tøier af lignende Slag som de Værkener, Koner og Piger paa Thoten væve; Moe havde tidligere været Betjent hos en Landhandler paa Thoten, hvor han altsaa var kjendt, og det faldt dem ind, at de kunde staa sig paa at levere ud Garn til Væving der og saa handle med eget Fabrikat. De begyndte dermed ved Aaret 1844, og det gik godt. De fik Afsætning i Smaabyerne Kysten langs, og alt fra Bergen kom Bestillinger. Flere og flere Væversker tilbød sin Tjeneste, og indtil 120 Vævstole arbeidede for Firmaet, mest paa Thoten, nogle ogsaa paa Hadeland og i andre Bygder. Bodsfængslet anskaffede sig Vævstole og lod Fanger væve for Firmaet, en Bedrift, som fortsættes endnu, idet den førnævnte Kjøbmand Gunnerius Pettersen lader væve her. – Trods Maskinvæveriernes Opkomst vedblev Forretningen med Haandvævstolene at være lønnende og fortsattes uforandret til langt ind i Aarene 50. Af Aarsager, som ikke vedkomme nærværende Sag, opløstes omsider Kompagniet, og nogen Tid derefter sluttede først den ene, saa den anden med al Handelsvirksomhed altsaa ogsaa med den her omhandlede Bedrift; men lønnende, sagde Hr. Moe mig, havde denne været til det Sidste, og det, mente han, maatte den fremdeles være. Der var ogsaa kun et Par Aar imellem, at Hr. Moe opgav denne Forbindelse med Husfliden, og at Hr. Gunnerius Pettersen optog den (S. 152).

n38. Forfatternote:

Noget veed jeg, at der af norske Gjørtlervarer, nemlig Dombjelder, er sendt til Amerika, efter Bestilling derfra Kjøbmændene mellem. Det er sagtens de norske Nybyggere derover, som have givet Anledning til denne usædvanlige Sendelse; men det bør ikke være utænkeligt, at norsk Industri ogsaa kunde finde Naade i Udlændingers Øine.

Efterat Ovenstaaende var skrevet, har jeg bragt i Erfaring, at nogle af Faabergs Gjørtlere nylig ere komne i Forbindelse med en Grosserer i Christiania, som modtager mange Dusin af deres Dørvridere og andre Arbeider og afsætter dem Landet rundt.

n39. Forfatternote: Til hvad jeg har opregnet fra Landdistriktet, kan jeg tilføie, at en Urmager, som er kommen fra Gausdal, men bor paa Lillehammer, har gjort adskillige Symaskiner.

n40. Forfatternote: Her bør jeg dog tilføie, at fra Hedemarken har jeg faa et Meddelelse om en Bi-Syssel ved Landbruget, som der ikke er talt om i Beretninger andetstedsfra, men som dog kan henregnes til Husflid i udvidet Forstand, nemlig Birøgt. Kirkesanger Nilsen i Løiten beklager, at Birøgten ikke er mere udbredt, da han mener den skulde lønne sig. «Jeg kan, siger han, tale af Erfarenhed; thi mig have Bierne indbragt 100 Spd. Denne Kapital er vel ikke stor; men hvorledes vil den simple Mand paa anden Maage kunne tjene saa meget med saa lidet Arbeide? Jeg har kjøbt 1 Bistade, men solgt 20 (fordelte paa 7 Præstegjeld), og jeg har fremdeles Bier.»

n41. Forfatternote: Formentlig det Strøg inde ved Throndhjemsfjorden, som er henregnet til dette Kapitels «Fladbygder.» Udg.s Anm.

n42. Forfatternote:

Nu i Sommer, men for sent til at tage Hensyn dertil i vedkommende Kapitel, har jeg besøgt en af vore interessanteste Fjeldbygder, og, som man kan vide, forhørt mig videre om Husfliden. Det var Gudbrandsdalen. Jeg fik det Indtryk, at det heller tager af med det gammeldags Kveldsarbeide, og som Grund anførtes blandt mere, at nu er Skoven minket, og Veden, som her bruges baade til Lys og Varme, er saa kostbar, at man synes det betaler sig ikke at brænde for at sidde og gjøre Træskeer o. desl.

Her lod jo til at være netop saadan Beregning, som man savner hos Bønderne. Men jeg ønskede – og ønsker fremdeles –, at Bønderne trods Beregningen vilde holde ved med det gamle Arbeide.

Vil jeg være ødsel med Ved og Lys? Naar saa maa være for Arbeidets Skyld, ja. Man faar heller spare paa andre Kanter. Jo snarere man finder paa noget mere lønnende Arbeide, des snarere bliver man befriet baade for hin Ødselhed og denne Sparsomhed.

n43. Forfatternote: Den ringeste Sort tages til Strømpegarn, den bedste til Væv, som man agter at slide selv.

n44. Forfatternote: Samme Bemærkning som ovenfor Side 76.

n45. Forfatternote: Da jeg som Skolegut reiste over Jæderen, i Aarene før 1635, var her saa besynderlig øde og ensformigt paa de store Lyngvidder og Myrstrækninger; hvad der mest vakte min Opmærksomhed, da jeg fik se Jæderen igjen i Aarene 1860 og senere, var de mange Stengjærder, som nu gaa i Kryds og paa Tvers og i underlige Bugtninger henover Moer og Bakker. Seet fra en Høide og i passende Afstand, helst med Sne paa Marken, viser dette forvillede Net af Gjærder sig fint og vakkert som et storartet og endeløst Kniplingsværk, Maske i Maske og med alle Slags Slyngninger.

n46. Forfatternote: Reiser man fra Gjæsdal mod Nord, til Ryfylke, saa kan man i et af de nærmeste Præstegjelde her, nemlig Hjelmeland, faa høre om en lignende Industri som i Gjæsdal, idet der væves og sælges nordover til Bergen og videre til Nordlandene mellem 20 og 30,000 Alen hvidt Vadmel aarlig. Og her kan man ligeledes høre, at der skjelnes meget omhyggeligt mellem Salgs-Vadmel og bedre Vadmel til eget Brug.

n47. Forfatternote: Hertil skal jeg endnu føie den Oplysning, at Gjæsdal danner et eget Formandskabs- og Fattigvæsens-Distrikt, udgjør en Strækning af 1,65 norske Kvadratmil, har efter Folketællingen 1866 kun 989 Indbyggere, og at disse foruden de mange Husflids-Sysler, som skulle opregnes, have at udføre – og visselig ikke med mindst Flid udføre – Arbeidet paa et samlet Gaardsbrug af Skyld 242 Daler 2 10. Man faar et gunstigt Indtryk ved kun at reise gjennem Bygden og se den gode Bebyggelse paä Gaardene; en Tegning af et nyt og mønsterværdigt Hus af den Jæderske Form, som findes i min Fremstilling af Bygningsskikken i Norge (1862), er fra Gjæsdal og forestiller netop Gabriel Edlands Hjem, – Huset var bygget af hans Fader.

n48. Forfatternote: Mit Cirkulære kom til Formandskabets Ordfører, og denne opfordrede igjen Gabr. Edland til at paatage sig Arbeidet.

n49. Forfatternote: I Vaaren 1867 var dog baade Uldprisen og Vadmelsprisen noget lavere.

n50. Forfatternote:

Hertil føies følgende nærmere Oplysninger efter Gabr. Edlands mundtlige Meddelelse:

Af fint Garn, som er spundet med Bestemmelse at tjene til Rending, kan 1 række til 3, intil 3½ Alen; af Islætsgarn af tilsvarende Finhed behøves ikke fuldt saa meget til samme Alenmaal. Nøiagtigere kan Forholdet betegnes saa, at af 2 Uld gaar omtr. 26 til Rending og 22 til Islæt. Der spindes altsaa noget forskjelligt, efter som Garnet skal være til dette eller hint Brug; Iflæts-Garnet spindes lidt løsere. Dette har endvidere Indflydelse paa, hvad en øvet Spinderske kan række for Dagen; er det Rending, [spinder] hun neppe 1, er det derimod Islæt, spinder hun lidt over. Spindelønnen pleier ogsaa være 1 eller 2 høiere for Rending. – For at disse Opgaver i alle Henseender skulle være fuldt tilfredsstillende, skulde det desuden være oplyst, hvor meget Ulden svinder under Spindingen, og Garnet under Vævingen, og Væven under Stampingen. Feilen er ikke min Hjemmelsmands, men min egen, da jeg ikke kom ihu at spørge derom, eller Tiden var os begge for knap.

n51. Forfatternote: Denne Mand har senere bosat sig i Sandnæs, hvor han skal have den Plan at oprette en Høvle- og Dreiermaskine, at drive med Vand.

n52. ere] rettet fra: ere ere (trykkfeil)

n53. Forfatternote: Senere er ogsaa det ene Garveri blevet udvidet.

n54. Forfatternote: Senere skal en Pige have vævet 38 Al. Vadmel paa en Dag (tilføiet i 1867).

n55. Forfatternote: Senere har en Pige opholdt sig nogen Tid i Sandnæs for at lære finere Madlavning, og i samme Øiemed har en anden Pige taget Tjeneste paa Landbrugsskole-Gaarden Østraat (tilføiet i 1867).

n56. Forfatternote: Senere er denne Mand afgaaet ved Døden.

n57. Forfatternote: At der desuden er mange Drukkenskabstilfælde samt «andre Forseelser og Forbrydelser» i Februar, kommer vel af Markeds-Rangelen.

n58. Forfatternote: I Mangel af Andet og Mere fik ogsaa det gjælde for en Haandtering, at man lærer at «haandtere» et Gevær og maschere i Geled – her kommer da Aandens og Haandens Arbeidere ret synligt til at staa i Geled sammen.

n59. Forfatternote: Storlaget (18 Medlemmer) og Hendrikslaget (en 20 Mand) have med Stykgodset at gjøre, og hidtil har Ingen kunnet angive mig deres Aars-Indtægt. Om «Kolalaget» (3 Mand) har Stadsmaaleren, under hvis Øine de arbeide, sagt mig, at det neppe er for meget regnet, at de tjene 300 Spd. aarlig hver.

n60. Forfatternote: De faste Tomtearbeidere faa desuden visse Læs Brænde af Affaldet.

n61. Forfatternote: Men saa kunne ogsaa Fruentimmer og Børn deltage, saa det Arbeide ialfald maatte være bedre end intet. Og med rigtig Villie skal der dog vel ikke saa lang Tid for at faa Øvelsen.

n62. Forfatternote: Jeg skal dog hidsætte en Oversigt over Bodsfængslets Arbeider, efter en mig meddelt Liste over samtlige Celleboeres Beskjæftigelse paa en og samme Dag, den 30te Aug. sidstl.: Tilvirkning af Tøier, med Karde- og Spinde-Maskiner, Vævstole, Strømpevævemaskiner, 24; pille og rense Uld og Krølhaar, 18; binde Raggesokker, 1; virke Nødehaar til Gulvklæde, 9; virke Kokustrevler m. m. til Matter, 11; gjøre Legetøi, 5; Træbohave, 9; Kjælker og Trillebøre 5, Kurve, 10; Kurvstole, 25; Apotheker- og Sværte-Æsker, 8; klistre Poser, 9; gjøre Psalmodikoner, Krocketspil, Klædesklyber, Børster, Skeer, Fuglebur, 7; Trætøfler, 6; male og lakere for de andre Arbeidere, 3; smide og bestaa, 9; gjøre Staaltraadstifter, 2; sy Børnesko og Tøfler, 17; sy og lappe Klæder for Fangerne og udføre andre Arbeider for Fængslets Behov, 13; syge, 3.

n63. Forfatternote:

Da jeg læste Hr. Direktør Petersens Brev, maatte jeg blandt Andre tænke paa Pigen Agnete Johannesdatter Fredlund, høit oppe i Aasen i Vangs Præstegjeld paa Hedemarken, i en Grænd der, som heder Nybygden. Hun og en Enke i Nabolaget drive i Fællesskab den Industri, at de kjøbe Nødehaar ved et Garveri i Bygden, virke deraf Gulvklæder og sælge til en Kjøbmand i Hamar og til Andre, store Mængder (i sidste Vinter, efter hvad hun og Enken opgav for mig, virkede de ikke mindre end 161½ Alen). Haarene komme dem paa 2 pr.; der medgaar 2 til en Alen, omtrent lige meget af hvert til tvundet Rending og engjængt Væft; tildels leie de Spindingen bort mod 3 for 1 Væft og 4 for 1 Rending; for Vævingen beregnes 1 pr. Alen; til en Væv paa 40 Alen gaar for en 16 i Farversager. Den hele Udgift bliver efter denne Regning vel 12 pr. Alen, og netop 12 pleier Kjøbmanden give. Et Menneske kan række at spinde 3 Rending eller væve 20 Alen for Dagen, og derefter kan Fortjenesten omtrent beregnes.

Nu skulde jeg ønske, at Hr. Kjøbmand A. Steen paa Hamar, som Agnete pleier handle med, og som kanske skal komme til at gjøre Hedemarkens Industri en væsentlig Tjeneste dermed, at han har begyndt at kjøbe op vævede Sager, – jeg skulde ønske, at han kunde træffe til at læse dette, saa han igjen kunde fortælle Agnete om Bodsfængslets Exempel og hjælpe hende tilrette med at følge det – kanske hun kunde tjene lidt mere paa den Maade.

n64. Forfatternote: Paa «Slægerbraaten» ved Lysaker, nærmest ved hin Spigerhammer, bor nu 4 eller 5 Smede, og tildels formedelst Udflytning herfra har der i de sidste 6–7 Aar nedsat sig 5 Hestesko-Smede i den lille Arbeiderby, som i disse Aar har dannet sig paa Gaarden Stabæk-Holtets Grund, nær Lysaker og ½ Mil i Vest fra Christiania.

n65. Forfatternote:

I andre Varelagere og Udsalgssteder har jeg desuden fra en Smed i en af førstæderne seet Kjødkværne og Vispe-Maskiner, som formedelst deres Godhed og Billighed have fortrængt Udlandets.

Her kan ogsaa nævnes en Del Smedarbeide, der ligesom hører til en anden Orden og høiere Rang og derhos skriver sig fra Værksteder af det gamle Slag, men som ligeledes udføres fabrikmæssig i den senere Tid og gjør Indførselen fra Udlandet overflødig, nemlig de for Kontorer og Forretningslokaler bestemte ildfaste Pengeskabe og Papirpresser og Oktomal-Vægter.

Men jeg maa ganske forbigaa den hel storartede og egentlige Fabrik-Virksomhed paa de mekaniske Værtsteder, som ere oprettede i og omkring Byen i de sidste 20–30 Aar. Saa meget denne Virksomhed end har at betyde for Industrien i det Hele, kan jeg dog ikke vel drage den ind under et Skrift med Tittel «Om Husfliden».

n66. Forfatternote: Saa var det for en Del i den graa Oldtid, da Valders og Gudbrandsdalen vare kjendte for sin Tilvirkning af Myrmalm. Selv har jeg ogsaa hørt Bønder i Valders tale om store Hobe af Smie-Sinder, som endnu ere at se omkring i Fjeldmarkerne efter denne Bedrift.

n67. Forfatternote: Se Prof. Schübelers Foredrag om Husfliden ved Landmandsmødet i Throndhjem 1859, trykt i Budstikken for f. A.

n68. Forfatternote: At forstaa Grunden til forskjellen vilde kræve en Smule Indsigt i Chemi og Physiologi, som sagtens de Færreste af os have. Men man faar dog som en Forestilling om, hvori det stikker, naar man mindes denne almindelige Erfaring, at den, der har spist godt og er forsvarlig mæt, holder bedre ud i Kulden end den, som gaar med tom Mave. – Dette med Hensyn til Kulden; at ogsaa Vinterens Mørke har en trykkende Indflydelse paa baade Sjel og Legeme, det vide de at tale om, som fra det sydlige Norge ere flyttede op til Nordlandene og Finmarken.

n69. Forfatternote: I Exemplet fra en Smedehusholdning paa Side 238 ovenfor saa vi Kostholdet for en Smedearbeider sat til 6 Ugen, og det blev bemærket af Husfaderen, at saa billigt kunde det falde, naar Madstellet gik saa vidt i det Store som i hans Hus. Til Sammenligning kan jeg hidsætte Følgende: Den billigste Maade for en Arbeider at holde sig med Kost, naar han ikke har egen Husholdning, er rimeligvis at ty til et af de smaa Spiseværtskaber paa Bazaren; medens man paa Dampkjøkkenet kun faar helt Middagsmaaltid, kan man her kjøbe enkelte Portioner, Smørrebrød i Stykkevis o. s. v., og Prisen bliver sat lavere, naar Nogen tinger sig fuld Bespisning (5 Maal for Dagen); eftersom man tinger sig Kost Ugevis eller Maanedsvis, har man at betale 7 eller 6 10 Ugen. Saaledes efter Madpriserne i Oktober Maaned 1867. – Hertil skulde jeg nu ønske at have ved Haanden en tilsvarende Opgave fra tydske Byer.

n70. Forfatternote:

Der er desuden Noget, som gjør, at Exemplet fra Hedemarken ikke bør bruges her. Det er nemlig at forudse, at i Længden ville Folk ikke holde det ud med saa liden Løn for sit Arbeide, men give sig over og synke hen i Ørkesløshed og Ligegyldighed, saa de komme rent ud af Arbeids-Vane.

Ialfald har jeg et Exempel paa noget Saadant fra en Udkant af det samme Hedemarken. En Kjøbmand i Christiania har et Industri-Anlæg der; ved hyppige Besøg og ved mangehaande Forbindelser med den nærboende Befolkning er han bleven kjendt med den usle Tilstand blandt Arbeidsklassen: Fattigdom og Smuds, forsømt Børneopdragelse, Lediggang, Betleri o. s. v. For at bidrage Sit til at raade Bod paa Usseldommen lod han sin Fuldmægtig dele ud Uld til Spinding og igjen Uldgarn til at strikke Vanter og Strømper af – Fabrikatet kunde han jo siden sælge i sin Krambod. Men der var saa liden Villighed og saa liden Evne, at det Hele maatte opgives. Det leverede Arbeide var altfor slet; høire og venstre Vante dannede ikke ordentligt Par engang.

n71. Forfatternote:

Medens dette Ark er under Arbeide i Trykkeriet, faar jeg Anledning til at omtale den netop færdig trykte Beretning om Udstillingen, som er besørget af selve Udstillingskommitteen. Dette Skrift er som en Gjentagelse af Udstillingen eller som en Tilegnelse for bestandig af Udstillingens Velærelse, og her have vi en af rette Vedkommende given paalidelig Fremstilling af denne Skjønsomhed og Kuust, som vort Folk i Sammenligning med andre i vore Dage har at fremvise med Hensyn til Fiskeriet, denne betydelige Del af det norske Arbeide.

Hvor velkommen samme Bog maatte være for Forfatteren af nærværende Skrift, det vil man forstaa ved at betragte dens smukke Afbildninger af mange norske Baadformer, hvormed ligesom Begyndelsen er gjort til Opfyldelsen af det Ønske, jeg fremsatte paa Side 23, nemlig at faa se samlet Afbildninger og Beskrivelser af hele Nordens Baad-Familie.

n72. Forfatternote: Samtidig med, at man i Stavanger forberedede denne Beslutning til Ære for Nutidens Baade, var Professor Rygh beskjæftiget med at grave frem af en Kjæmpehaug nede i Tune i Smaalenene det sjeldne Fund af en Baad fra Vikingetiden – som jeg nævner her, fordi den (mindst 1000 Aar gammel) danner et tydeligt Overgangs- eller Forbindelsesled mellem den Side 21 omtalte Baad fra Nydam i Slesvig (mindst 1500 Aar gammel) og vore mest gammeldags vestlandske Baadformer, saa vi faa den smukkeste Stadfæstelse paa den fremsatte Gjætning, at disse sidste ligesom nedstamme fra Nydams-Baadens Form.

n73. Forfatternote: Ved at nævne Kurve-Pidske mindes jeg, at Central-Institutet paa Aas har begyndt med Pileplanting, hvorved der forhaabentlig skal ydes Kurvbindingens Industri en væsentlig Tjeneste – Noget, jeg saa meget mindre vilde undlade at omtale her, som det mulig er at tilskrive den Opmærksomhed for Husflidens Sag, der for nogle Aar siden vaktes formedelst nuværende Professor Schübelers Virksomhed for samme i Tale og Skrift.

n74. Forfatternote: Mere om Arbeids-Museer – se ovenfor Side 229.

n75. Forfatternote:

Forstmester Asbjørnsens Skrift «Træ- og Udskjæringsarbeide til Husflidens Fremme i Norge» er af 1862, altsaa ældre end det Tidsrum, jeg sagde jeg vilde holde mig til med disse Betragtninger. Skriftet giver ellers en fortræffelig, med veiledende Tegninger oplyst Beskrivelse af det saakaldte «Trækunsthaandværk» i nogle Fjeldbygder i Bayern, hvortil er føiet nogle Bemærkninger om Armoden og Arbeidsnøden i adskillige af vore norske Fjeldbygder.

Professor Schübelers ovenfor berørte nidkjære Opsatser om Husfliden ligge endnu noget længere tilbage i Tiden.

n76. Forfatternote: Se herom Foreningens Aarsberetninger for 1865 og 1866.

Eilert Sundts Om Husfliden i Norge er lastet ned gratis fra bokselskap.no

Table of Contents

Om Husfliden i Norge Til Arbeidets Ære og Arbeidsomhedens Pris Første Beretning

Forord, særlig henvendt til Fattigkommissionerne

Efterskrift

I. Bare Træ-Skeer

II. Tønder, Tiner og Skrin i Søndfjord

III. Baadebyggeri

1. Søgnebaaden

2. Baadfabrikken i Grimstad

3. Hvaløerbaaden

IV. Videre Kysten langs

1. Finmarken

2. Senjen-Egnen

3. Throndhjems Stift

4. Bergens Stift

5. Stavanger-Egnen

6. Slutningsbemærkning

V. I Fjeld- og Skovbygderne

1. Meldal og Rennebo

2. Røros

3. Valders og Hallingdalen

4. Sætersdalen

4. Videre omkring i de christiansandske Bygder

VI. I Fladbygderne

1. Trykstad i Smaalenene

2. Christiania-Egnen

3. Ved Randsfjorden

4. Omkring Mjøsen

5. I det Throndhjemske

VII. En vinskibelig Bygd

VIII. I Christiania

IX. Slutnings-Bemærkninger

Noter