351Samme dag som isen blev gangbar, fik vi vort første besøk. Det var Mr. Fraser, en missionær, som kom fra Herscheløen og skulde til Fort Mc. Pherson, Hudson bay-selskapets nordligste station ved Mackenziefloden. Som fører havde han med sig en eskimo ved navn Roksi. De var blit stoppet av isen og laa nu i telt ved stranden ca. 4 kvartmil vestenfor os. Han kunde fortælle os, at 5 skuter var blit indestængt av isen paa Herscheløens havn. Yderligere 6 laa østenfor os, uvisst hvor. Vi var saaledes ikke mindre end 12 skibe i isen heroppe, og herav var bare 3 forberedt paa overvintring. Dette hørtes ikke lovende ut.
Roksi var en kagmallik, og da hans far havde været høvding, betragtet han sig som en meget betydelig person. Hans stamfrænder lot sig imidlertid ikke imponere av hans adelsskap og lo ham ut. Disse eskimoer havde ellers den hæslige skik at stikke huller i underlæben ved hver mundvik og stikke et par svære benknapper i dem til prydelse. De mere civiliserte av dem havde dog tat knapperne ut; hullerne trak sig da sammen og blev til stygge arr.
Mandag 11te september begyndte vi at bygge os hus. Vi skulde denne vinter ha to, begge opført av drivtømmer. 352Det ene til beboelse, det andet som observatorium for de magnetiske variationsinstrumenter. Beboelseshuset skulde ha to rum, et sovekammer for fire mand og et kombineret kjøkken og spiseværelse. Alle vilde helst bo paa land. For at undgaa fugtigheden ombord fandt jeg det bedst at flytte hele matstellet iland. Der var desuten opstaat det intimeste venskap mellem vor kok og hr. Sten, og av dette forhold ønsket vi at dra al mulig fordel. Sten var nemlig en fortrinlig kok; i sit hus, som nu var færdig, havde han en stor, udmerket komfyr, hvor de herligste retter kunde tilberedes. Løitnanten og jeg skulde bli ombord sammen med Manni for at passe skuten. Arkitekten og smeden paatok sig opførdsen av beboelseshuset. De bestemte sig til, som det mest praktiske, at bygge det i gammeform. Til assistance havde de Hansen og Wiik. Til tomt var utfundet den mest horisontale del av bakken. Hele formiddagen gik 353med til indsamling av materiale. Allerede om eftermiddagen stod begge langvæggene færdig.
Ombord indrettet saa løitnanten og jeg os paa det bedste. Den ovn, vi havde tilvendt os fra «Bonanza», blev sat op og gav os al den varme, vi i de tidligere vintre havde savnet. Vi maatte imidlertid sage og hugge ved til ovnen, men det tok os ikke lang tid at oplære Manni til dette arbeide. Han maatte jo ha noget at ta sig til han ogsaa. Hans gjerning blev det videre at holde kahytten ren, d. v. s. hver morgen feie unna det værste. Vi havde tidligere ikke havt tid til at gjøre dette mere end hver ottende dag, og da saa der ikke fint ut hos os. Forøvrig forestod løitnanten og jeg fisket. Hver morgen slog vi op raak og drog den fisk, vi trængte. Vi fik regelmæssig hver morgen mellem 20 og 30 av den «hvitfisk», som findes i store mængder langs Nordamerikas kyst. Den ligner mest en stor sild. Løitnanten havde desuten sat en av vore seilduksbaater op paa et vand og drev med held andejagt. Ogsaa Manni drev jagt oppe i landet og kom hjem med gjæs, ænder og ryper. Vi havde saaledes hele tiden fuldt op av ferskmat.
Allerede 15de september var beboelseshuset under tak. De to rum var omtrent like store. I det indre var der slaat op faste køier til fire mand. Foran hver køi var der anbragt en bænk og midt paa gulvet et litet bord. Wiik havde desuten et eget opslagsbord, hvor han kunde fremkalde de magnetiske kurver. Til ovn benyttedes en av vore petroleumstanker, som Ristvedt havde gjort istand for øiemedet. Rør fik han av jernplater fra «Bonanza», som han banket sammen. I det ytre rum var spisestue og kjøkken. Komfyren var ogsaa gjort av en petroleumstank. Plate med 6 huller fik vi av Sten, som havde dobbelt forsyning. Av disse saker laget vor sindrige smed den herligste kabys, nogen har sét. Skulde Lindstrøm gjøre 354noget ekstra fint og merkværdig istand, gik han op i kjøkkenet til Sten. Nogen stekeovn havde han ikke; han blev ved som før med at steke brød paa primus. Og da det mulig vil interessere husmødre, vil jeg fortælle, at vor brave Lindstrøm i over tre aar stekte os det fineste og letteste hvetebrød i en liten stekeovn ovenpaa primusen. Til stekning av 8 store brød medgik en halv liter petroleum. Ved siden av byssen var der et langt bord, hvor vi alle 8 mand kunde sitte og spise. En liten anretningsbænk samt en kiste til opbevaring av forskjellige saker fuldendte møblementet i spisesalonen. Utenfor spisestuen gik en liten svalgang, hvor man kunde banke av sig sneen, før man gik ind. Huset var bygget fra nord til syd. Gulvet blev lagt med endel bord, som vi havde med til dette formaal. Men endda tomten var den planeste i hele bakken, heldet gulvet dog litt, hvilket særlig Lindstrøm brummet for; han færdedes jo hele dagen derinde. Indvendig trak vi huset med seilduk. Utvendig tækket vi med mose. Naar nu sneen kom og begrov det hele, vilde vi ha en fin bygning. 355Lys fik vi gjennem takvinduer mot øst. Langs østvæggen av huset opførtes et seilduksskur til vor ved.
Da beboelseshuset var under tak, gik Wiik og Ristvedt ivei med variationshuset. Tomten hertil var utsét ca. 200 meter fra det andet, paa en liten fritliggende pynt, som faldt brat av i nord mot sjøen. Først opsattes der her et telt, hvori Wiik ved en række observationer bestemte nord – syd-linjen, den magnetiske meridians retning, hvori huset skulde bygges. Mot syd gik der en lang bakkekam, som endte i de store sletter. Vi markerte veien ditut med pæler for mulig kommende snestorme.
I denne tid havde vi jevnlig besøk, navnlig av eskimoer, der likesom vi selv var indestængt av isen. Missionæren var ogsaa med fra tid til anden. Da han bestemte sig til at opgi turen til Fort Mc. Pherson, kom han en dag 356sammen med Roksi for at si os farvel. Jeg inviterte dem til middag hos os, og ved bordet fortalte Roksi – der snakket ganske bra engelsk – at eskimoerne paa disse kanter havde et ord for tak. Det het kojenna. Missionæren vilde paastaa, at dette ord var indført av den kristne mission, hvilket imidlertid Roksi benegtet. Missionæren blev meget ivrig og anførte, at ord som amen og halleluja dog var kommet med missionen. Langtifra – erklærte Roksi-amen og halleluja har vi sagt længe før missionen var til! Det kom med den største suffisance, og vi brast alle i stormlatter derved.
– – Efter endt byggearbeide klædte vi fartøiet over med seil og gjorde vore sidste forberedelser for vinteren. Vi havde dennegang indgangen agterut om styrbord. En liten kahytsdør fra «Bonanza» blev sat ind i duken, og en stor, bred trap sat op til denne fra isen, saa nu havde vi det ganske herskabelig.
En dag kom den første store eskimokaravane forbi. Det var en del av dem, som var blit stoppet med sine baater og nu drog videre mot Fort Mc. Pherson paa slæder. Det var et broget, ja festlig optog, som de kom kjørende ind imellem Gjøa og «Bonanza» med hundesælerne besat med klingende dombjelder; ja det mindet om juleture paa landet i Norge. Disse eskimoer kjørte paa en helt anden maate end vore venner netchjillierne. Som oftest var hundene forspændt i en lang række, saa de trak i gaasegang, under tiden to og to. De var saa indsælet, at de ikke kunde komme ut av sin plads. Dette havde nu baade sine mangler og fordele.
Sten havde torvtækket sit hus, og eskimoen Kunak var færdig med sit hus ved siden av Stens. Da nu vinteren satte ind for alvor med svært snefokk, fandt den kolonien paa King Point rustet.
Vi var alt ialt 20 levende sjæle, som i ti maaneder kamperte sammen paa dette sted.
358Paa Gjøa bodde løitnant Hansen, Manni og jeg. I vort hus holdt de andre fem Gjøamænd til. 50 meter vestenfor dette laa Stens hus. Det var opført av planker og bord fra «Bonanza» og saa rent villamæssig ut. Det bestod av to rum. I det inderste bodde Sten med sin kone Kataksina og sin lille datter Anni. Der var baade rummelig og hyggelig. Det ytre var kjøkken og bosted for to familier. Harpuneren Jimmi med kone havde en stor, komfortabel seng like ved komfyren; der kunde jo bli noget hett; jeg tænker mig de dage, der blev bakt, en temperatur av 50 varmegrader. Men endnu værre var det for eskimoen Neiu og kone, som holdt til paa en lem like over komfyren. At de mennesker holdt ut, var mig en gaate; de drog forresten snart ut paa jagt og laa det meste av vinteren ute i marken. Lys til disse to rum kom gjennem et mægtig skylight i taket. Utenfor kjøkkenet var der en stor svalgang i to avdelinger, 359en til verksted og en til opbevaring av proviant. Fra verkstedet kom man ut i et stort, rummelig vedskur av planker og gamle seil. Herfra førte saa dør ut i det fri. Alt var praktisk og greit indrettet.
Væg i væg med Sten havde Kunak bygget sit lille hus. Det havde bare ett rum, og møblementet bestod av to senger, bord og ovn. Dette kan jo ikke siges at være overdrevent meget i betragtning av, at Kunak havde sin gamle mor, kone og to barn at huse. Han fik ofte gjester, og da laa der optil ti mennesker i stuen hans.
Der var i kolonien omtrent like saa mange hunder som mennesker.
Vi samlet av alle kræfter ved for vinteren. Der var nok av den, og forat den ikke skulde sne ned for os, reiste vi den paa ende i store hauger og kjørte ind av den, eftersom behovet var. En stor opdagelse blev gjort til 360særlig glæde for kokken; vandet i sjøen var ganske ferskt og avgav et i enhver henseende fortrinlig baade drikke– og kokevand. Det høres jo rart ut, men det skyldes den store Mackenzieflod, som ikke var langt unna.
Vi plagedes endel av forkjølelse. Navnlig blev Manni saa angrepet, at vi trods hans protester maatte holde ham til køis i flere dage ad gangen. Han led ogsaa av næseblødning, ja der var næsten ikke en dag, uten at han blødde.
Jeg havde længe gaat og sét paa isen, om den ikke snart skulde gjøre det mulig for mig at komme frem til Herscheløen og høre efter posten, som skulde avgaa derfra i den nærmeste fremtid. Vi brændte jo alle efter at faa underretninger hjemmefra. Jeg havde avtalt følge med Sten, som skulde til Herschel og tale med hvalfangerne. 361Eskimoerne vestenfor os havde lovet at melde, naar isen var fremkommelig. Det var navnlig ved Key Point, den havde ondt for at lægge sig ordentlig til, da der faldt en ganske stor elv ut i havet.
Søndag 24de september kom der en eskimo forbi, som skulde til Herschel. Kunde han komme frem, saa maatte der vel være en raad for os ogsaa. Tirsdagen efter la vi derfor ivei tidlig om morgenen med en slæde og et godt spand hunder. Føret var ikke ganske godt, idet den nyfaldne sne endnu ikke var føket tæt; vi maatte ret som det var arbeide os gjennem store løse driver. 4 kvartmil i vest paatraf vi den første eskimoleir paa flere telter. Alle baater var trukket paa land, og de levet av fisk, som de tok under isen. Etpar kvartmil længere vest var der en leir til. Disse eskimoer er jo adskillig mere civiliseret end netchjillierne. Gjestfriheden staar meget høit hos dem. 362Naar man besøkte dem, blev man altid budt te og ferskt hvetebrød. Te drikker eskimoerne her paa Alaskakysten visselig i større mængder end noget andet folk. – Vi holdt os mest paa isen tæt opunder landet, hvor vi fandt den jevneste og fineste vei. Da vi var utrænet, stoppet vi den første dag ved Key Point, 15 kvartmil fra King Point og 20 fra Herschel. Vi reiste telt paa pynten, samlet ved og gjorde os det koselig. Jeg havde tat Manni med for at vise ham de store skibe og de mange kablunaer. Eskimoen Neiu var ogsaa med.
Næste morgen fortsatte vi. Føret ute paa isen her var avskyelig, idet der stod en halv fot vand under sneen. Vi vasset i sørpe og blev dyngvaate med vore renskindsstøvler. Men vi kom os da frem, og klokken halv fem om eftermiddagen toget vi ind paa Herschel havn.
Det var et ganske uvant syn, som her møtte mig. 363Fem store skuter laa paa rad, og imellem dem paa isen vrimlet der av folk. Vor ankomst vakte den største opmerksomhed. Sten og Neiu var jo kjendt fra før av de fleste, men Manni og jeg i netchjillidragter var jo noget helt nyt. I en fart var vi omringet av en meget broget mængde – mulatter, negere, gule og hvite; klædedragterne var ogsaa i høi grad forskjellige; de fleste eskimoer gik i kablunaklær og de fleste kablunaer i eskimodragter. Med «kabluna» mener eskimoen her alle mennesker av fremmed race. For negerens vedkommende tillægger han dog et «maktok» og kalder ham «maktokkabluna», hvilket betyr den sorte hvite.
Jeg havde bestemt mig til at ta ind hos kaptein Tilton paa «Alexander» og begav mig derfor derhen. Jeg blev mottat med den største forekommenhed og ført ind i en lun, hyggelig kahyt. Kaptein Tilton var en høi, kraftig mand, som saa ældre ut, end han var, med litet haar og hvit moustache. Snart kom ogsaa de andre skibsførere ind. De havde alle fællespræget av det liv, de fører i disse egne, og var korpulente og tyndt behaaret.
At ikke forholdene paa flere av disse amerikanske fangstbaater var som de burde, kan der neppe være tvil om. Men da jeg ingen positive beviser har, vil jeg helst la uomtalt de mangfoldige og forunderlige historier, som blev mig fortalt under mit ophold her. Av kaptein Tilton blev jeg imidlertid fra første færd av behandlet med den største elskværdighed. Han var rede til at yde mig enhver hjælp – og var dog selv ingenlunde rikelig forsynet. Mit ophold mellem hvalfangerne var mig ublandet behagelig. Mest av alt glædet det mig at faa brev hjemmefra. Det var vistnok gammelt nok, næsten 1½ aar, men derfor ikke mindre kjærkomment. Fra konsul Henry Lund i San Francisco fik jeg ogsaa brev, og kapteinerne meddelte mig, hvor meget denne herre havde gjort for mig. Fra sine redere havde de alle ordre til at hjælpe mig med, hvad de kunde.
364Inden jeg forlot Herschel, avla jeg missionæren her, Mr. Whittaker, en visit. Han bodde paa land med sin kone og to døtre i et hus, som foruten bekvemmelighed for ham ogsaa indeholdt rum for skole og kirke for eskimoerne. Jeg overvar en gudstjeneste, og det var en ren fornøielse at høre eskimoerne synge. Som praktisk mand, hvad enhver missionær helst bør være, havde Mr. Whittaker studeret sine folk og fundet, at de var gla i sang; saa la han sig efter saamegen sang i gudstjenesten som mulig og præket ganske kort og fyndig. Følgen var, at kirken var fuld av folk. Missionæren var en egte engelsk sportsmand, en høi, slank og spænstig kar med gode kræfter, som kunde komme godt med i disse forhold. Det hændte jo ogsaa, at presten maatte være politi. Eskimoerne har den stygge feil, at de, saasnart de 365faar brændevin, straks drikker sig fulde; da er de ikke lette at styre. Forøvrig havde Mr. Whittaker vistnok en ganske vanskelig stilling paa dette sted, hvor saa mange daarlige subjekter kommer sammen og paa mange vis motarbeider en prests og missionærs gjerning. Jeg tror derfor baade han selv og hans familie glædet sig over, at hans tid her var forbi til vaaren, da han skulde reise sørover. De to smaapiker var 6 og 9 aar gamle og var to ualmindelig søte barn. De talte begge flytende engelsk og; eskimoisk. Den yngste blev desværre syk og døde utover vaaren. Det var gripende at se, hvorledes forældrene førte den lille bort med sig paa slæde, da de forlot øen.
Manni havde moret sig kongelig. Han havde været i selskap uavladelig og deltat i eskimoernes «hola-hola» eller dans. Ellers er eskimodansene her saa influeret av kablunaerne, at der ikke er nogen større interesse ved dem. 366Godt trakteret var Manni ogsaa blit. Ren– og sælkjøt samt hvalspæk havde han faat saameget av, som han bare kunde lægge i sig, – hvilket ikke var litet! Eskimoerne bodde i nogen elendige smaa, lave træhuse inde paa land; de saa ikke meget sunde ut, og Manni var da ogsaa efter endt besøk sterkt angrepet av forkjølelse.
Posten skulde avgaa over Fort Mc. Pherson til Fort Yukon den 20de oktober. Der skulde den vente og saa bringe tilbake telegrammer til de forskjellige skippere. Det saa derfor smaat ut med svarpost for os før i mai maaned, da posten kommer op til Fort Mc. Pherson over Edmonton og derfra med indianere sendes til Herscheløen. Dette syntes mig for længe at vente, og jeg spurte derfor hvalfangerne, om de havde noget imot, at jeg fulgte med posten den 20de oktober. Kom jeg derned selv, skulde jeg vel altid greie det. Mit ønske blev imøtekommet med den største elskværdighed, og alt hvad– jeg kunde trænge stilledes til min disposition. Kaptein William Mogg, den forliste «Bonanza»s fører, vilde ogsaa følge med posten og søke at komme sig hen til San Francisco for saa til næste aar at komme opover igjen med et nyt skib. Det var sandelig en dristig plan av denne ældre mand, som desuten ikke var vant til denslags turer.
Den 29de september kl. 9 om morgenen begyndte vi saa reisen tilbake til Gjøa. Mogg fulgte med for at hente noget av sin proviant ved King Point. Uten større stræv holdt vi det gaaende hele dagen og var fremme kl. 1 1 om aftenen. Et prægtig nordlys havde vi utpaa kvelden. Vi var ogsaa indom vore naboer i nærmeste eskimoleir og drak te og spiste hvetebrød. Her møtte vi en slædeekspedition, som kom fra kaptein Mc. Kenna og skulde til Herscheløen. Vi fik vite, at «Charles Hansson» var blit sittende i isen utfor Toker Pynt paa den andre siden av Mackenzies delta. Om de andre fartøier visste disse slædefolk, 367at fire av dem var indkommet til Baileyøen. Men om det femte skib visste de intet. Om dette forsvundne skib gik der i hele vinterens løp de vildeste rygter og historier. Det var en liten skonnert ikke større end Gjøa og het «Olga». Den var sidst sét gaaende nordover, og ængstelsen var stor for, at den skulde være knust i isen eller drevet opover mot polen.
Vi havde ved hjemkomsten tilbakelagt 36 kvartmil, hvilket var en ganske haard tørn for os, saa uvant vi var til at gaa.
Under mit fravær var der gjort godt arbeide ombord og iland. Lund havde laget et nyt meteorologbur og konstrueret det slik, at intet fokk kunde trænge ind. Allerede dagen efter satte jeg ved Ristvedts hjælp alle de meteorologiske instrumenter op, saa vi kunde paabegynde observationerne Iste oktober. Ogsaa bygningen av observatoriet for de magnetiske variationsinstrumenter var langt fremskredet og blev færdig 2den oktober. De havde været nødt til at 368sprænge sig 4–5 fot ned i den frosne jord, og hele observatoriet kom saaledes til at ligge under jorden med kun taket synlig. Som materiale for dette hus blev brukt bord fra «Bonanza»s kahyt. Hele huset klædtes med takpap og gamle seil.
Der fartet nu daglig eskimoer forbi begge veier. Det var ikke bare moro at ha disse rækende fremmede omkring sig til enhver tid. Der kom saaledes en dag hele fire familier paa en gang og slog sine telter op like ved «Bonanza». Hundene blev straks sluppet løs, –og de var ikke akkurat overforet. De satte da ogsaa øieblikkelig avsted for at søke efter bytte. Kaptein Mogg havde pakket sin slæde for at være klar til avreisen den følgende morgen. Blandt anden proviant havde han ogsaa med sig endel frossen fisk, som han vilde traktere sine medskippere med, da disse endnu ikke havde faat fisk. Selvfølgelig brøt nu disse bikkjerne ind i slædepakningen og satte fisken tillivs. Utpaa natten brøt røverne ind i proviantskuret hos Sten og stjal – efter Stens eget opgivende – 250 frosne fisk! I 369vort vedskur fandt de en splinterny renskindsbukse, som tilhørte Lund. Den aat de.
Der blev et forfærdelig opstyr om morgenen, da ugjerningerne kom for en dag. Jeg stod i skjul bak en rækvedstabel og iagttok den lille runde kaptein Mogg, da han kom ned for at se til sin slæde. Han stod paa hodet i sin tomme fiskekasse og bandte paa amerikansk, saa det lynte. Foran sit hus gik Sten med krigersk holdning og sin karabin paa skulderen frem og tilbake, nede i sine telter sang og lo eskimoerne, mens de gjorde sig istand til opbrud – tilsyneladende ialfald ganske uvidende om, hvad der var hændt. Sten ventet tydelig paa dem. Jeg ruslet opover bakken til ham med min muntreste mine.
– Naa Sten, godmor’n! Hvordan staar det til?
Sten dreiet sig rundt av sinne:
– 250 støkker har de fordømte svina staalet! Men ikke ein einaste eskimo slepper herifra, før han har betalt tilbars! Han var fra Sandefjordkanten. Men imidlertid saa jeg ikke andet, end at de gode eskimoer i ro og mak fortsatte sine forberedelser. Og da jeg kom ut igjen efter frokost, var de alt langt ute paa isen. Jeg spurte da Sten, om han havde faat betaling eller erstatning for fisken sin. Nei, det havde han ikke netop; men hver en av eskimoerne havde garanteret ham at bringe fisk tilbake til vaaren. Han talte ikke nærmere om, hvori garantien bestod, og jeg har en mistanke om, at denne ikke var synderlig omtale værd heller.
Forøvrig var Sten det hjælpsomste menneske av verden. Da han hørte min beslutning om at følge med posten, gik han fluksens igang med at lage mig en ny slæde. Nu havde jeg jo slæder baade nok og gode nok, men jeg nænnet dog ikke at avslaa hans godhjertede tilbud. Der blev vel neppe synderlig bruk for slæde paa min postfærd, saa det spillet mindre rolle, hvad konstruktion den fik, som jeg tok med.
370Hans kone Kataksina sydde nye støvler og nye klær til mig til reisen, og i denne anledning havde han nok flere andre eskimoer i arbeide.
Da det var mig meget om at gjøre at faa tilstrækkelig forsyning for vinteren av fersk mat, besluttet jeg at utsende vore Nimroder, Hansen og Ristvedt, paa en jagtekspedition. Eskimoen Neiu havde formodentlig faat nok av komfyrvarmen hos Sten og tok med glæde imot en ansættelse som kjendtmand ved ekspeditionen. De blev utrustet for to maaneder og fik med sig to av vore og fire av Stens hunder. Selv beholdt jeg fire for min postreise. Vore tre tisper havde desværre agtet daarlig paa tiden og ventet sin nedkomst hver dag, saa dem fik vi for anledningen ikke bruk for.
I den første halvpart av oktober gjorde vi ualmindelig godt fiske. Mellem 30 á 40 pr. dag var det regelmæssige. Vi renset fisken, med det samme vi tok den av garnet, og hængte den op i riggen, hvor den øieblikkelig frøs. Overhovedet avgav Gjøas rig i denne tid et liflig skue. Mangen vildt– og fiskehandler vilde faat vand mellem tænderne ved at se alle de herlige bundter av ryper, ænder, gjæs og fisk, som der hang og dinglet. Vi kaldte det for «Jensen i Torvgaten».
Manni var nu blit skoleelev hos løitnant Hansen, han lærte at skrive og –at avlæse uret. Noget særlig let nemme utviste han ikke. Men han lærte da nogenlunde snart at skrive sit navn og at fortælle, hvad klokken var – ialfald paa de nærmeste fem minutter. Glattere gik det med damspillet. Dets hemmeligheder tilegnet han sig saa vel, at hans herre og læremester undertiden maatte bite i græsset for ham. Under disse spillepartier sat jeg som regel i kahytten og læste – med behagelig akkompagnement av spillets dæmpede og betænkte bemerkninger. Men naar det hændte, at Manni vandt, da blev der et brøl, som for en lang tid utelukket enhver literær nydelse i hans nærhed.
371Forøvrig var alle i denne tid før min avreise sterkt optat med at skrive breve. Enhver havde jo sit at sende til sine. Alle breve blev endelig nedlagt i et messingfutteral som gjenloddedes. Det gjælder her at ha bastante konvolutter!
20de oktober om kvelden blev hele min utrustning færdig. Slæden, som Sten havde laget, skinnet av fernis og beslag. Hans kones flunkende nysydde presenning øket indtrykket av flothed. Vegten paa slæden var foreløbig bare 100 kg.; fra Herschel av vilde jeg nok faa mere paa den.
Jeg tok Manni med mig for at la ham faa det første glimt av civilisationen. Han var jo desuten en god hjælper at ha med i disse trakter.
Kl. 6 om morgenen den 21de oktober sa vi farvel til vore kamerater og drog avgaarde.
Det var en deilig dag. Føret var av allerbedste sort, da kulden endnu ikke havde sat ind for alvor. Vi holdt langsmed stranden, som næsten var blaast bar, og fór avsted med svær fart. Vi var begge klædt i netchjillidragt; men det varte ikke længe, før vi maatte kaste overklærne og springe i bare underdragten.
Da vi havde travet fremover til Key Point, observerte vi noget forunderlig, der stod ut av bunden av bugten tvers paa vor kurs. Det saa nærmest ut som en ballon, der slæbtes langs isen. Som den nærmet sig, saa vi, at det var en slæde med seil. Seilet førte i den friske bris slæden saa hurtig frem, at hundene bare havde at passe sig for at bli overkjørt. De kom op imot os og slog ind paa samme kurs. Vi forsøkte at holde dem slangen, men sakket mere og mere av. Der var 4 eskimoer paa slæden. Pludselig stoppet de, og føreren henvendte sig til mig og foreslog, at vi skulde koble vore’ slæder sammen og spænde alle hundene for. Jeg tok med glæde imot tilbudet, og i faa minutter var det hele gjort. De to slæder seilte sammen 372for strykende bør – mot Herscheløen. Den elskværdige eskimofører sprang paa den anden side av slæden, og vi pratet sammen. Det var et ualmindelig tiltalende menneske. Han talte ganske godt engelsk. Han var av den type, man stadig fatter tillid til, og mindet mig om den bedste av mine venner fra Ogchoktu – Uglen. Min glæde var derfor likesaa stor som min overraskelse, da Jimmi – saa het han – meddelte mig, at det var ham, som skulde føre posten fra Herscheløen til Fort Yukon. Han sa mig ganske oprigtig paa mine spørsmaal om tiden og veien, at han intet visste herom, da han aldrig havde gjort denne tur. Han havde faat ordre av de hvite mænd til at kjøre posten frem, og da vilde han lystre. Jeg erfarte senere, at ingen av de andre eskimoer havde turdet indlate sig paa denne postfærd. I betaling var der lovet Jimmi en hvalbaat, hvilket er disse eskimoers høieste ønske. Med en hvalbaat anser de sig for ovenpaa for resten av livet.
Kl. 3 om eftermiddagen var vi fremme paa Herscheløen.
Efter min avreise forløp alt stilt og jevnt. Løitnant Hansen førte kommandoen i mit sted. Der utsendtes en række jagtekspeditioner, som aldrig kom tomhændet hjem. Kunak, som bodde væg i væg med Sten, sendtes avsted til Mackenziedeltaet for at drive jagt paa elg, hvorav der var store mængder. Han sendte stadig elgekjøt hjem, og dette delte Sten med os. Ogsaa andre eskimoer kom og solgte os elgekjøt og en masse harer.
Veiret var usedvanlig surt denne vinter. Den ene snestorm efter den anden satte ind. Julen kom, og med koloniens forenede anstrengelser blev den feiret festlig og hyggelig. Men fokk og storm drev uforandret sit spil ind i 373det nye aar og gjorde tilværelsen saa uhyggelig som bare slikt fortærende snefokk kan det; det hvirvler alt op i uigjennemtrængelig skodde, blinder ens syn og trænger sig ind i hver spræk og fuge. En kveld skulde Manni gaa fra beboelseshuset og ombord. Det var en styggeveirskveld av aller værste sort, og da Manni ikke kom, blev løitnanten ængstelig for ham. Han gik da paa land for at lete efter ham og fandt ham – i Stens hus! Han havde gaat sig vild paa det korte stykket.
I begyndelsen av mars fik de post ombord. Det var endel aviser samt et telegram, som jeg havde sendt med The Royal North West Mounted Police, der forlot Dawson City den 25de december. Gjennem disse aviser og breve fra mig fik de fuld underretning om begivenhederne hjemme, likesom hver især fik hilsen fra sit hjem.
Den 12te mars kl. 6 emd. var jeg atter ombord og havde da aviser og breve med til dem alle.
Jeg fandt alt i den bedste orden ombord. Løitnant Hansen havde i mit fravær tat de meteorologiske observationer, og Wiik havde holdt de magnetiske observationer gaaende uten stans.
Inden jeg reiste ut havde jeg git ordre til at utlevere til hvalfangerne 10 kasser eller 1200 kg. mel, som de nemlig var meget daarlig forsynet med. Det var ikke uten stolthed, at Gjøa efter 2½ aars ophold i isen kunde avgi denne hjælp til amerikanerne.
Dagen efter min hjemkomst holdt vi fest. Der var jo saa meget at holde fest for.
Kort tid efter reiste Ristvedt med Jimmi op til Herscheløen for at søke læge. Han havde faat et sandkorn i øiet og kunde ikke faa det ut igjen. 16de mars optok vi en fortegnelse over vor proviant og fastslog, at vi havde rikelig nok. Etpar dage efter kom Ristvedt tilbake befriet for sine smerter i øiet og ganske opfyldt av den gjestfrihed, 374som var vist ham av kaptein Mc. Gregor og frue paa «Karluk».
Vi benyttet de første godveirsdage til at bygge os et stort luftig hus paa bakketoppen – for vore samlinger. Naar solen nu kom for alvor, skulde vi ha vore skind og planter ut til luftning. Vi var mindst likesaa ængstelige for disse samlingskasserne vore som for vort eget liv!
Den 22de mars havde vi en maksimumstemperatur paa +0.2°, for første gang over nulpunktet i denne vinter. Vaaren begynte at gi sig tilkjende.
Neiu var netop vendt hjem med 90 harer. Jeg besluttet da nu at la etpar av vore jægere slaa følge med ham og hans kone ut igjen – paa harejagt. Vi led nu ingen mangel paa haglbøsser, da hvalfangerne havde forsynet os. Dagen efter deres avreise kom der eskimoer og solgte os 70 kg. elgekjøt og 40 harer. Vi fraadset med andre ord i fersk mat.
Wiik havde i de sidste dage ikke været ganske frisk, dog ikke saa vi la noget større merke til det. Han klaget over mangel paa appetit. Den 26de om aftenen plagedes han av sterkt hold i den høire side. Jeg gav ham nafta, der lindret ham. Næste dag maatte han holde køien og klaget over det samme hold. Jeg formodet, at det var en snev av pleurit, som han nu sa mig, at han havde havt tidligere. Efter Uchermanns lægebok behandlet jeg ham da nu med kolde omslag. Desuten fik han nafta, naar av og til aandenød indfandt sig. Natten til 28de havde han sovet godt og var fuld av spøk og morskap om formiddagen. Utpaa eftermiddagen kom imidlertid holdet igjen. Jeg tok da av ham det vaate omslag og la paa ham et sennepsplaster. Pulsen var om kvelden jevn 104 og temperaturen 39.5. Næste morgen kl. 4 blev jeg tilkaldt. Vi havde elektrisk ringeledning mellem huset og skibet, og jeg havde git ordre om at bli alarmeret, hvis nogen forandring indtraadte. 375Wiik klaget nu over sterkere sting. Den høire side var ganske svakt ophovnet. Men sennepsplasteret havde ingen virkning havt. Det var formodentlig for gammelt. Jeg la da paa en sennepspose, og den begyndte straks at virke. Temperaturen var uforandret 39.5. Utpaa dagen syntes jeg at spore betydelig bedring. Patienten sov lange stunder og havde ingen smerter. Jeg lot ham faa nogen febermedicin, som gjorde ham vel. Ved middagstid var temperaturen nede i 39.2. Han ønsket mat og spiste efter omstændighederne bra. Kl. 9 om aftenen var temperaturen 38.4. Pulsen var 116, men jevn. Jeg tok sennepsposen av; den havde virket meget godt, og jeg tap pet vandblemmerne og la paa en linklut med borvaselin.
Den 30te mars noterer jeg i min dagbok: «Wiik i god bedring. Temperaturen imorges 38.8 med jevn puls paa 116. Temperaturen iaften 37.6, puls 114 og jevn. Appetiten i tiltagende. Avføringen god.» Jeg var den aften i rigtig godt humør ved utsigten til en snarlig bedring. Jeg blev ikke vækket om natten og var derfor sikker paa at finde vor patient saagodtsom bra igjen, da jeg om morgenen gik iland for at spise frokost. Jeg blev sørgelig skuffet. Om natten havde den syke faat et heftig frostanfald. Lindstrøm, som laa ham nærmest, bredte da over ham en masse klær. Da dette imidlertid ikke hjalp, bad Wiik ham om at lægge sig selv over ham. Dette gjorde Lindstrøm, og anfaldet gav sig. Saa fik Lindstrøm ild paa komfyren og temperaturen op i rummet. Han havde ikke villet ringe paa mig, da der blaaste en forrykende snestorm. Dette var naturligvis galt av Lindstrøm, men han handlet i den bedste mening. Rimeligvis havde jeg heller intet kunnet utrette. Da jeg kom tilstede om morgenen, var tempera turen 38.8 og pulsen 116. Da jeg maalte igjen kl. 11 om formiddagen, var temperaturen nede paa 38.6; men pulsen gjorde mig bange; i motsætning til tidligere var den blit meget 376ujevn. Jeg fik da Jimmi, min ledsager til Alaska, til at gjøre sig istand til at reise til Herscheløen efter læge. Der blaaste en kuling fra nordvest med intenst fokk, og Jimmi vilde vente til kl. 2 om morgenen, da det allerede var blit for langt paa dagen til, at han kunde naa frem før mørkets frembrud. Jeg skrev brev til kaptein Tilton, paa hvis skib doktoren var, og til doktoren selv og forklarte, hvordan sakerne stod. Imidlertid blev Wiiks tilstand mere og mere betænkelig; jeg anvendte alle mine overtalelsesevner for at faa Jimmi til at reise straks. Men veiret var nu slik, at selv en eskimo ikke vaaget sig ut.
Idet jeg ved femtiden om eftermiddagen holdt paa med de sidste forberedelser til Jimmis utsendelse næste morgen, ringte det pludselig sterkt paa klokken. Maaten hvorpaa det ringte var ulykkespaaende, og jeg sprang avsted saa fort jeg orket. Men jeg kom 377bare saavidt tidsnok til at se vor stakkars ven drage sit sidste suk.
Det var et usigelig trist øieblik. Jeg lukket den dødes øine til, og vi sat inde hos ham en stund i stilhed og sorg. Wiik havde været vor gode ven og med sit muntre sind og sin glade spøk havde han git os mange muntre timer. Døden er vel altid en uhyggelig gjest. Men for os i vor stilling og langt borte fra slegt og venner virket den kanske endnu mere beklemmende end for andre.
Vi gik snarest mulig tilbake hver til vort arbeide det store trøste– og hjælpemiddel.
Da jeg ikke var ganske sikker paa sygdommens art, fandt jeg det tryggest at flytte alt ut av huset. Sten tilbød os plads hos sig, og jeg tok med glæde imot dette elskværdige tilbud. Vi indrettet da nu vort kjøkken oppe hos Sten og indtok alle vore maaltider der. Lindstrøm og Lund flyttet ned til os agterut, indtil de blev færdig med at indrette sig i forkahytten. Vort hus blev saaledes helt forlatt, og vi lot det tilspikre.
Etpar dage efter var Sten paa Herscheløen; da han kom tilbake, kunde han meddele, at det ikke havde nyttet til noget at faa bud efter lægen der, da han i denne tid var aldeles overlæsset med arbeide, hvor han var. Navnlig etpar forgiftningstilfælde krævet hans personlige tilstedeværelse nat og dag.
Den 3dje april var Lund færdig med den sortmalte kiste, og Wiiks lik blev lagt ned i den. Vi satte den paa to krakker i det ytre rum, skrudde laaget paa og dækket over med et flag. Vi maatte la kisten bli staaende, til solen havde faat virke saapas i den frosne jord, at det blev mulig at begrave ham. Alle ovnsrør og andre smaa aapninger blev sat oppe for ventilationens skyld og huset derefter paany tilspikret.
378Den 5te april kom vore to jægere tilbake. De havde gjennem eskimoer faat underretning om vor kamerats død. De medførte paa sine slæder 237 harer. De fortalte om en rent overvældende masse harer. Jagten gik for sig paa den maate, at jægerne dannet kjede tvers igjennem et lang strakt krat. Under skrik og skraal drev de saa harerne foran sig; de taapelige dyr forlater ikke sit krat og sitter tilslut sammenhopet øverst oppe og avgir et let bytte. Disse harer er meget mindre end vore. Vi regnet en hare paa to mand.
Noget av det første, hvalfangerne gjør, naar de indretter sig paa overvintring heroppe, er at bygge sig et ishus. Det kan jo høres noksaa overflødig at holde iskasse i polhavet. Men om sommeren kommer det vel med. Vi havde imidlertid forsømt i tide at bygge ishus, saa vi maatte se os om efter oplagsplads for alt vort ferske kjøt. Vi grep til den utvei, vi saa ofte før havde fundet brukbar – vi gik ombord og saa efter paa «Bonanza», om der skulde være nogetslags raad. Vi blev heller ikke dennegang skuffet. Under kahytsdækket var der en stor, prægtig kjælder; den var rendt fuld av vand om høsten, og dette var nu frosset. M. a. o. havde vi den fineste iskjælder fiks og færdig for os. Vi bundtet sammen vore harer og hængte dem op dernede, saa vi havde ferskt kjøt hele tiden.
Det første vaarbud var en ravn, som kom anstigende den 4de april.
Lindstrøm flyttet meget snart op til sin ven Sten; dette var forsaavidt praktisk, som han jo deroppe havde sit væsentlige gjøremaal. Og der var mellem koloniens to tyksakker utspændt et ubrødelig venskap. Naar vi efter endt aftensmaaltid gik ombord, hændte det jo saagodtsom aldrig, at nogen av os kom paa land igjen før næste morgen. Lindstrøm og Sten raadet da grunden alene oppe i huset. En kveld havde jeg glemt min pipe og gik derfor derop igjen. 379Da jeg kom ind i vedskuret, hørte jeg latter og høie rop indenfor. Aha! tænkte jeg, dette burde du kanske ha undersøkt før! Hvad det egentlig er, som danner lænken mellem de to uadskillelige heroppe –! Dette var tydelig de rene orgier. – Can-can med pikerne. . . . . Jeg stod pludselig som en straffende tordengud inde hos dem og kunde konstatere, at de sat og spillet – hundrede og ett! og moret sig som to smaabarn! Jeg frydet mig over dem en stund og forsvandt saa med min pipe og min stolte bevissthed!
Den 12te april kom jægerne hjem igjen, dennegang med 71 harer og 5 ryper.
Manni var en udmerket fyr. Straalende fornøiet var han til enhver tid, paapasselig og snil. Hans lyst var jagten, og han laa i marken næsten bestandig. Da han nu fulgte Ristvedt og Hansen paa denne tur, paala jeg ham at holde op med at tygge tobak. Jeg har aldrig likt den uskikken og syntes, det var ganske unødvendig for gutungen at vænne sig til det griseri. Ristvedt og Hansen aat skraa som andre smørbrød, navnlig naar de var ute paa jagt; de forsøkte nu at friste Manni, men nei, han rørte ikke tobakken deres. Jeg havde git ham lov til at røke, men tillige sagt ham, at det kunde være farlig at gjøre for meget av det. Og han var meget maadeholden. Da jeg altid var ræd for hans forkjølelser, paala jeg ham at skifte klær, naar han kom hjem fra tur. Og Ristvedt kunde fortælle, at Manni skiftet fra top til taa hver eneste gang han kom hjem. Ikke destomindre var han bundforkjølet nu, rimeligvis smittet av eskimoerne, som er komplet likegla med sig selv.
Paasken kom og gik, uten at vi skjænket den nogen større opmerksomhed. En cigar tilmands paa paaskedagen var det væsentlige ekstratraktement.
Den 14de april passerte inspektøren for The Royal North-West Mounted Police, Mr. Howard, os med en 380sergent, en indianer og en eskimo. Mr. Howard var i uniform, hvilket heroppe virket ganske eget. Han kom fra Fort Mc. Pherson og skulde nu op til Herscheløen for at repræsentere de kanadiske myndigheder. Der kom ogsaa en slæde fra Herscheløen med nogen av missionæren Mr. Whittakers saker. Den skulde 15 kvartmil østover til Shingle Point. Vaaren var begyndt og dermed trafiken.
Dagen efter kom der paany en slæde fra øst. Det var nogle eskimoer og en hvit mand fra Mc. Kenna; de skulde hente noget sukker til ham. Den hvite mand virket nærmest som en skrulling. Han havde faat en stortaa slemt forfrossen og behandledes nu av løitnant Hansen. Han fortalte senere til Sten, at han havde været i følge med 2den maskinist paa «Charles Hansson», men denne var blit syk paa veien, saa han maatte forlate ham efter at ha bredt over ham et uldteppe. Dette syntes vi jo ikke var overdrevent 381meget. Charlie – saa kaldte fyren sig – havde ikke andet paa føtterne end et par almindelige strømper og sælskinds kamikker. Det er tyndt nok i disse egne. Da han kom op til Herscheløen viste det sig, at han var rømt fra Mc. Kenna sammen med 2den maskinisten, som altsaa var død et eller andet sted paa stranden. Rent tilfældig havde han truffet eskimoerne paa veien efter sukker.
Midt i maaneden reiste løitnant Hansen og Ristvedt avsted til Herschel for at undersøke, om vi kunde faa os overlatt to mand. Jeg vilde gjerne ha en ny mand i kabyssen, da Lindstrøm foretrak at være i maskinen, – og dertil en mand til paa dæk.
Imidlertid havde vi hørt rygter om, at der var sét ren i egnen, og vi detacherte derfor Hansen med en eskimofamilie ut paa jagt. Alle vore hunder – med undtagelse av Nicodemus, som jeg havde med fra Eagle City – var i en miserabel stand, dels paa grund av slagsmaal, dels av andre ulykker. Hansens ekspedition døptes derfor «Invalidekorpset». Han kom da ogsaa hjem igjen allerede første kveld og meldte, at petroleumen var rendt ut i brødet og havde ødelagt hele forsyningen. Der var ikke andet for end at gi «Invalideren» nyt brød og la dem gaa avsted igjen næste dag.
Den 22de april kom Mr. Whittaker med hustru og datter. De blev natten over hos os og reiste videre morgenen efter.
Nu indfandt ryperne sig i store skokker. Høidedragene saa ut som de var blit levende, der de sat tæt i tæt, men saa sky var de, at det næsten var umulig at komme dem paa skudhold. Manni drev det til at bringe hjem optil 8 stykker om dagen.
Manni gik dag for dag fremad i lærdom. Nogen større kyndighed i de hvites sprog erhvervet han sig aldrig. Størst fremskridt gjorde han i damspil og kabaler. Det var ofte 382vanskelig at finde paa noget at beskjæftige ham med, naar han var færdig med sit reglementerte dagverk, rengjøring, vedhugging, vandhenting og jagt. Det blev da til et parti dam med løitnanten eller en kabal i ensomhed.
Løitnant Hansen og Ristvedt vendte snart tilbake fra Herscheløen, hvor de havde havt det udmerket som gjester hos kaptein Mc. Gregor paa «Karluk». Med sin vanlige imøtekommenhed overlot de amerikanske hvalfangere mig to mand, som jeg kunde avhente Iste juni.
Med disse to nye vilde vi faa for liten plads ombord. Vi maatte tænke paa at utvide vore bekvemmeligheder. Et ord herom til Lund var nok; han havde straks planen rede. Vi blev enige om at bygge et litet rum paa hver side av nedgangen til forkahytten, et for Hansen og et for Lund. De faa bord, som vi havde tat med fra Kristiania, og som tidligere havde gjort tjeneste i observatoriet paa Kong Williams Land og i beboelseshuset her i King Point, skulde nu atter komme til anvendelse. Det var akkurat nok 383til disse to smaa lugarer. Rummene blev altsaa ikke store, og utstyret heller ikke flot. Men da de var færdige, pyntet og malet, saa de sandelig baade pene og koselige ut.
I slutten av april sank sneen merkbart for hver dag. Rundt paa alle barflekker vrimlet der av «hiksier», en art jordrotter. De var smækfete og saa ut til ikke at ha bestilt andet end at æte hele vinteren. Deres skind er meget anvendt som frakkefor, og derfor efterstræbes dyret sterkt. Der gaar forresten mindst 60 skind iet pelsfor. Mannis vaarjagt blev væsentlig bestaaende i at fange hiksier. Dels skjøt han dem, dels satte han snare for dem. Han stillet snaren utenfor deres huller og la sig saa med en snor et stykke fra. Naar rotten tittet ut for at se, hvad der havde været paafærde utenfor, trak Manni i sin snor og havde løkken om halsen paa det lille kræ.
Ogsaa varmen blev sikker. Hver dag holdt temperaturen sig over frysepunktet. Der begyndte ogsaa at danne sig pytter av vand bortover isen.
Efter en 8 dages jagttur vendte Hansen tilbake med 14 ren. De fleste av disse havde eskimoen Anakto nedlagt med en av vore Krag-Jørgensen karabiner. I denne vinter kom overhovedet vore Krag-Jørgensen vaaben i høi kurs overalt og tok rent luven fra Winchesterne. Imidlertid fik Hansen nu utover nok at gjøre med at fragte ombord alt det kjøt, eskimoerne skaffet os, og kunde saaledes ikke selv delta i jagterne. Forøvrig dreves nu jagten av en mængde eskimoer – for hvalfangerne; og til at ta konkurrancen op i disse vanskelige trakter maatte man selv være eskimo. Renen var ogsaa sky og skræmt over al maate.
I de sidste dage av april blev jeg meget overasket ved at motta besøk av en mand, hvem jeg havde truffet og hilst paa i nærheden av Rampart House ved Porcupinefloden langt inde i Alaska – paa min posttur. Hans navnnavn] rettet fra: vavn var Mr. Darrell. Det var en meget merkelig mand med en 384kraft, et mot og en utholdenhed, som det ikke er almindelig at træffe paa. Han kunde vel være omkring de firti, var liten av vekst, men kraftig bygget og ganske lys. Da den del av den amerikanske hvalfangerflaate, som overvintret ved Baileyøen, skulde sende sin post sørover, lot de den av nogen eskimoer bringe til Fort Mc. Pherson med anmodning til bestyreren der om at faa den ført videre til Fort Yukon av indianere. Paa grund av den svære snemængde, som var faldt i vinterens løp turde midlertid ingen indianere paata sig veien over fjeldene mellem Peel River, en arm av Mackenziefloden, og Porcupinefloden. Mr. Darrell var dengang ansat i Hudsonbaykompaniet. Da han hørte om indianernes vægring og vel forstod, hvor store interesser der her stod paa spil for hvalfangerne, bestemte han sig til selv at besørge posten frem. Han rustet sig ut med en taboggan samt hunder og la ivei uten et menneske til følge. Dette kan jo høres vanvittig ut. Men Darrell havde 385gjort slædeturer før i sit liv og havde vel ogsaa sine grunde for at foretrække ensomheden for et mange gange noksaa tvilsomt følgeskap. Fjeldvidderne mellem Peelfloden og Porcupinefloden er som regel ikke værre at overskride end de fleste andre. Men indianerne havde havt ret, det vældige snefald havde skapt store vanskeligheder. Mr. Darrell kom snart paa det rene med, at han ingen nytte havde av hundene. De laa bare og krafset og baset i den dype sne. Og saa lot ham dem med en rask beslutning tilbake og klemte ivei alene, trækkende paa sin taboggan. Tabogganen var liten og med saa let en utrustning som mulig. Han slet haardt. Men jammen kom han frem. Ved Rampart House, en liten handelsstation ved Porcupinefloden, tok han sig etpar dages hvil og skaffet sig litt ny proviant. Det var etpar dagsmarscher derfra, at jeg møtte ham paa min vei med posten fra Eagle City. Han kom ganske alene ruslende med sin taboggan og vilde være i Yukon-fortet om en ukes tid. Det var ikke lang praten vi havde med hinanden dengang; men han sa, at han vilde lægge tilbakeveien over Herscheløen, og saa inviterte jeg ham da til at bo hos os, saalænge han blev. Jotak, sa Mr. Darrell, men jeg trodde jo aldrig i evighed, at jeg skulde se manden igjen. Og saa den 29de april kom han rolig lunkende med tabogganen sin, akkurat som da jeg forlot ham paa Porcupinefloden. Han glædet os meget ved at bli hos os etpar dage. Og saa gik han stille og jevnt sin vei videre. Jeg stod og saa efter ham, som han forsvandt, og tænkte i mit stille sind, at med nogen flere karer av den type maatte man kunne gaa til maanen, om det knep!
En tid senere fik jeg et brev fra ham paa et litet stykke papir med en eskimo, som kom fra fortet. Der stod ikke stort. Han takket for sig og berørte kun flygtig, at han nær havde sat livet til paa den sidste del av reisen. Den eskimo, som bragte mig brevet, kunde fortælle nogen nær386mere omstændigheder, som den beskedne mand ikke havde nævnt. Han havde gaat sig vild i Mackenzieflodens delta – hvilket er meget let gjort, hvis man ikke er desto bedre kjendt. I sidste øieblik blev han bjerget av nogen eskimoer.
Den 2den mai om morgenen blev jeg vækket ved, at nogen datt nedover kahytstrappen. Det havde mange gjort før, trappen var brat den, og jeg aapnet bare saavidt øinene for at se, hvem det var denne gangen. Og midt paa gulvet stod der en indianer, som skravlet en mængde uforstaaelig snak. Da han var færdig, spurte jeg ham ganske rolig paa engelsk, hvad han vilde. Jo svarte han, paa meget bra engelsk, han havde post til mig. Da kan det hænde, jeg blev vaaken og fik fat i de to breve, han havde med.
Dette var aarets første regulære post til Herscheløen over Edmonton og Fort Mc. Pherson. Løitnant Hansen og jeg var de heldige; der var et brev til hver av os. Mit var fra min bror, – noget gammelt, men ikke mindre kjærkomment. Om man anet, hvilken pris man under slike omstændigheder sætter paa brev, tror jeg, mange andre ogsaa vilde skrevet.
Hansen fragtet regelmæssig en gang om uken ind sine kjøtlas. Da vi sluttet, havde vi samlet 700 kg. renkjøt. Vi led saaledes ingen nød. Eskimoerne solgte os kjøttet for 5 cent pr. pund, hvilket var prisen paa stedet, – foruten at vi gav dem kosten.
Den 6te mai kom postførerne tilbake fra Herscheløen og skulde straks fortsætte til fortet. Vi gav dem mat og utrustet dem dygtig med proviant. De fik med fra mig etpar breve samt et telegram, som det var mig av den største vigtighed at faa sendt saa snart som mulig. Det var min melding om Wiiks død. Jeg vilde gjøre mit yderste for at hindre, at hans mor fra andet hold først skulde faa besked fra ekspeditionen om, at alt var vel. Hendes skuffelse vilde 387jo da bli desto bitrere, naar sandheden naadde hende. Jeg lot telegrammet være aapent og sendte det til bestyreren av Fort Mc. Pherson, Mr. Firth, med en følgeskrivelse, hvori jeg forklarte ham forholdene og mine grunde for at ønske telegrammet ekspederet med første og hurtigst mulige leilighed. Jeg bad ham lægge ut, hvad der maatte trænges til dette. Telegrammet kom aldrig frem. Posten fra fortet naadde os i Herschel i august, men der var ikke et ord til mig fra Mr. Firth.
388Mai blev en deilig maaned. Saasnart vaarveiret kom for alvor, fik vi alle vore saker op til luftning og tørk. Det kunde ogsaa trænges; en slik ufyselig snevinter som den, vi hadde gjennemgaat, sætter fugtighed overalt. Lindstrøm spændte fiskegarn ut over nogen bukker, og i dem utbredte han sine samlinger til tørk. Selv de utblaaste eggeskal fik sig en ordentlig utluftning paa denne maate.
Allerede den 8de mai kom de to nyengagene mænd fra hvalfangerne. Jeg blev unegtelig noget forbauset, da jeg jo ikke havde ventet dem før Iste juni. De havde sine avmønstringspapirer i orden. Den ene var nordmand, Ole Foss fra Fredrikstad. Han gjorde et meget godt indtryk og viste sig ogsaa under hele sit ophold ombord paa Gjøa som en dygtig, paalidelig og bra kar. Den anden var en ung amerikaner ved navn Beauvais. Han skulde avløse Lindstrøm i byssen.
Dr. Wight skrev og bad mig, om han kunde faa følge med Gjøa sørover. Han havde faat efterretning om sygdom i sin familie og ønsket derfor at komme hjem snarest mulig. Da der var al sandsynlighed for, at Gjøa vilde komme tilbake til civilisationen før nogen av hvalfangerne,, skrev jeg til doktoren og sa ham, at han var velkommen. Men nu havde vi heller ikke plads til flere.
Jeg havde bestemt, at det magnetiske observatorium skulde omdannes til gravkammer for Wiik. Det var i alle henseender skikket som saadant. Wiik havde selv bygget det og brukt det og været gla i det. Det laa paa den frieste og bedste plads, ut imot Ishavet. Den 8de mai var vi færdige med arbeidet i den frosne jord.
Den følgende dag, den 9de mai kl. 10 ½ formiddag, samledes vi til begravelsen. Alle flag vaiet paa halv stang. Vi bar kisten ut av huset og surret den paa en av vore slæder. Saa trak vi den op til gravkammeret. Endnu engang færdedes vor kamerat paa sin gamle vei fra 389beboelseshuset og til observatoriet. Men denne gang for aldrig at vende tilbake. Paa toppen utenfor indgangen holdt vi stille, mens jeg sa et farvel til Wiik og læste et fadervor. Ceremonien var ikke langvarig, men jeg tror, den længe vil mindes av os alle. Kisten blev trukket ind og sat paa to smaa træbukker samt dækket med et norsk flag. Kammeret blev derpaa fyldt med drivtømmer og saa gjenmuret. Senere paa sommeren reiste vi et høit kors paa nordsiden av graven, torvsatte den og skjulte den med blomster. De amerikanske hvalfangere lovet mig hvert aar at tilse den og holde den i orden.
Bakkerne begyndte nu at grønnes og bækkene at silre og synge. Vandet fra bækkene smaker betragtelig bedre end isvandet. Og det vand, vi tok i sjøen, havde undertiden været brakt, saa vi maatte slutte med det. Intet drikkevand kan maale sig med det, der risler friskt og rent gjennem jorden.
390Man kommer ofte til uten at tænke paa det at gjøre smaa, ganske interessante iagttagelser. Det hændte mig saaledes en dag, der var 6 kuldegrader, at jeg satte fra mig et likørglas fyldt med vand paa skibsrækken. Jeg pleiet at bære glas med mig op til instrumentburet for at fugte et av mine termometre dermed. Rækken var grønmalet, og jeg blev til min forundring opmerksom paa, at vandet ikke frøs i glasset trods kuldegraderne. Da jeg derpaa satte glasset hen paa hvit bund, frøs vandet straks. Der var overskyet hele tiden.
Efterat vi nu atter havde faat beboelseshuset ledig, satte vi vort bad op deri og benyttet det flittig. Jeg var den første, som badet. Saa kom turen til Manni. De andre havde bildt ham ind, at han skulde kokes! Og han gik derfor til badet med en meget betænkelig mine. Da han skjønte, at han var narret, lo han hjertelig.
Eskimoen Neiu var røket uklar med Sten i anledning av en sæk mel. I fornærmelsen flyttet han ut av huset og satte sit telt op mellem al rækveden i fjæren. Herfra drev han jagt, og en dag kom han med en gaupe, som han havde skutt langt utpaa isen. Vi formodet, at gaupen har havt et anfald av vanvid.
17de mai blev feiret paa vanlig vis med flagning og festmaaltid.
Der var ellers meget arbeide at gjøre denne vaar, inden vi blev seilklare. Overgangen fra petroleum til ved medførte flere forandringer; saaledes maatte kabyssen ændres i den anledning. En petroleumstank blev sat ind som kom fyr og forsynet med et rør, der vred og bugtet sig ut i luften ide sælsomste bøi og knæk. Der laa den dypsindigste tanke i dette kunstverk, hvis hensigt var at skaffe træk i alle slags vind. I teorien var det hele sikkert udmerket; men i praksis er der et kjedelig, men sikkert hang til kollision mellem et slikt rør med hætte – og storseilet, som enhver jagtefarer kjender!
391Hele rummet maatte stuves om, alle vore samlinger bringes ombord osv. osv.
Løitnanten læste meget ivrig med Manni, og jeg maatte dypt beundre hans taalmodighed. Jeg hører dem endnu: – A – b sier ab, b – a sier ba, b – a sier abbabal.
Efter et halvt aars flid stod de fremdeles ved – abbaba. Og selv nu snublet Manni i dette vanskelige ord. Jeg syntes forresten i den senere tid at ha sporet lyst hos gutten til at slaa sig ned mellem eskimoerne her. Jeg vilde paa den ene side nødig slippe ham, men paa den anden side vilde jeg jo ikke ha ham med mot hans vilje. Jeg spurte ham da en dag, om han helst vilde gaa over til eskimoerne igjen, – og Manni svarte ja. Dagen efter opsøkte jeg en eskimo ved navn Manitchja, en sjelden dygtig mand, og spurte ham, om han var villig til at overta Manni. Manit392chja blev meget lykkelig. Han havde bare ett barn, en datter, og en tilvekst til familien som Manni var ikke at foragte. Samme dag forlot Manni Gjøa, utrustet med klær, tobak, fyrstikker, saape, 2 geværer og ammunition. Han hoppet og danset av fryd. Men jeg tænkte jo i mit stille sind mit. Der blev nok andet liv for den gode Manni nu end det, han havde ført hos os. – Arbeide fra morgen til kveld og kanske knapt med maten, naar han kom sulten hjem! Det første hans nye forældre gjorde, var at klippe av ham hans svære, prægtige haar. Det var rent synd siden at se ham igjen. Dagen efter drog han med dem vestover paa sælfangst. En tre ukers tid efter kom han og besøkte os. Han havde med et knippe fugl til mig. Han var allerede faldt svært av, og hans muntre øine havde faat et sørgmodig uttryk. Hans appetit var likefrem uhyggelig; han la i sig alt, hvad vi satte for ham. Da han var færdig, gik han rundt og sa farvel til hver og en. Jeg skjønte jo nok paa ham, hvad han ønsket, men jeg vilde dog, han skulde komme selv og be om at faa vende tilbake til os. Fjorten dage efter kom han igjen. Han havde ogsaa dennegang et stort knippe fugl med til mig. Men hans utseende nu var ganske sørgelig. Han var blit indfalden, blek og mager, og jeg sa da straks til ham:
– Har du lyst til at komme ombord til os igjen?
Det smil av glæde og tak, som jeg fik til svar, var uforglemmelig, og dermed var det fortapte faar iblandt os igjen. Vi var alle blit saa gla i Manni, at der hersket almindelig tilfredshed ved at ha ham ombord igjen. Ja selv eskimohaderen Lindstrøm smilte den dag.
Manitchja blev jo noget forbauset ved at erfare, at Manni var blit kabluna igjen, men han gjorde ingen vanskeligheder.
Den eneste maate, hvorpaa vi nu kunde opbevare vort renkjøt paa, var at tørre det. Jeg lot derfor eskimokvin393derne ta benet ut av en hel del av vore steker og hænge dem op. Vi havde stor nytte av dette tørrede kjøt.
Vaaren kom her meget tidligere end paa Kong Williams Land. Allerede 20de mai var alle trækfugler kommet. Der var ellers en eiendommelighed ved sælen her: Der stod en saa motbydelig stank av hannerne, at selv ikke hundene vilde smake kjøttet av dem. Dette hang rimeligvis sammen med parringstiden; men uagtet disse og sælerne ved Kong Williams Land var av samme art, snadd, merket vi ingen slik lugt av sælen der.
I slutten av mai flyttet løitnanten og jeg paa land, da kahytten skulde males. Dette malerarbeide var Lindstrøms første som «altmuligmand», og han klarte det bra. Beauvais overtok kjøkkenet. Det var en stor behagelighed at ligge paa land og vaagne i den herlige luft med den skjønneste fuglesang. Juni begyndte kjølig. Maksimumstemperaturen 394den 1ste var -1.5°. – Hundene havde nu uttjent, og jeg gav dem til Sten. Den eneste, jeg beholdt, var Silla og hendes lille søn Ole. Nicodemus havde jeg lovet at ta med frem til San Francisco, saa han blev ogsaa med.
6te juni flyttet vi ombord igjen i vor fine kahyt. Vor kongefamilie havde faat den fineste ramme, King Point kunde skaffe den, og hang nu midt paa væggen omgit av en flagdekoration med «Alt for Norge» under. Det hele tok sig udmerket ut. Paa den ene side av dette billede hang et kart, hvorpaa Gjøas gjennemseiling av Nordvestpassagen var avsat. Paa den andre siden hang Nansen.
Efterat snelaget paa isen langs land var smeltet bort, gik det fort med isen selv. Den bestod udelukkende av ferskvand fra Mackenziefloden, blandet op med en masse 395mudder, saa den smeltet fort. Den blev meget snart ganske porøs og vanskelig at gaa.
Vor bedste tid var nu slut. Thi nu indfandt myggen sig. Den 28de om kvelden kom den hitført av en storm fra sydøst. Fra dag til dag blev den værre og værre, og havde vi ikke havt gazebind, som kunde brukes til myggeslør, vilde vi neppe ha overlevet dens plagerier.
Den 30te juni tok jeg alle magnetiske instrumenter ombord. Paa stedet, hvor stativet havde staat, reiste jeg en træplate, merket Gjøa 05–06. Samme kveld avsluttedes ogsaa de meteorologiske observationer.
Den 2den juli fik vi en voldsom kuling fra syd med en temperatur av 18 varmegrader. Vi kastet los av isen og gik hen paa siden av «Bonanza». Dette gamle vrak havde ydet os saa mangen en haandsrækning og skulde gjøre det fremdeles. Da landraaken begyndte at bli større, halte vi op under agterenden av «Bonanza», hvor vi fik fred for isen, som laa og drev frem og tilbake med tidevandet. 396Med alt ombord stak vi nu 7 fot forut og 8.10 agterut. Hovedpakken av isen laa og drev ut og ind og truet stundom med at sætte op i stranden til os. Det gjorde den da heldigvis ikke. Vi kunde se meget aapent vand paa den andre siden av den. Men før hvalfangerne viste sig, havde vi intet derute at gjøre. Kom de ikke frem, saa gjorde vi det endnu mindre. Der blev en svare trafik av eskimoer i disse dage. Og endelig den 10de juli om kvelden fik vi øie paa tre hvalfangere i klarvandet paa yttersiden av isen. Det var nu uvisst, om det vilde lykkes dem at presse sig igjennem. Men den ene av dem fortsatte østover langs iskanten og kom næste morgen ved femtiden ind til os i landraaken.
Vor tid var nu inde, og alt var klart til avgang.
Boken er utgitt av bokselskap.no
Last ned hele boken til mobil/nettbrett i .epub-format eller som .mobi. Du kan også skrive ut boken som .pdf eller html.
I 1903-07 ble Roald Amundsen den første som seilte Nordvestpassasjen, sjøruten mellom Atlanterhavet og Stillehavet. Båten het «Gjøa», og Amundsen og mannskapet på seks brukte nærmere fire år på turen (inkludert tre overvintringer).
I Nordvestpassagen forteller Amundsen om livet ombord, om det vitenskapelige arbeidet og om menneskene de ble kjent med. De tilbrakte to år på sørsiden av King William Land. Bukta fikk navnet Gjøahavn. I to måneder våren 1904 reiste Amundsen og Peder Ristvedt ca. 750 km med hundeslede og fastslo den magnetiske polens beliggenhet.
Boken inneholder i underkant av 150 illustrasjoner.
Se faksimiler av 1. utgave fra 1907 (nb.no)
Roald Amundsen var polarforsker og ekspedisjonsleder. I 1903-07 var han den første som seilte Nordvestpassasjen, sjøruten mellom Atlanterhavet og Stillehavet. Båten het «Gjøa», og Amundsen og mannskapet brukte nærmere fire år på turen (inkludert tre overvintringer). I 1911 ledet han den første ekspedisjonen som nådde det geografiske Sydpolpunktet.
Fyll ut e-posten din under så vi kan varsle deg når nye verk publiseres.